243/6827/25
2/243/472/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді   Сидоренко І.О.
за участю:
секретаря судового засідання Зубкова В.В.,
позивача     ОСОБА_1 ,
відповідача     ОСОБА_2 ,
представника відповідача   ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Дана позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2025 між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 700,00 доларів США зі строком повернення до 25 січня 2025 року. Однак відповідач свої зобов`язання не виконав та борг до теперішнього часу не повернув. Також, через бездіяльність відповідача, яка полягає у неналежному виконанні діючого законодавства, а саме, непогашенню боргу у повному обсязі, позивач почувається ошуканим. Після того, як позивач зрозумів, що його обманули, він не може нормально відпочивати, постійні переживання спричинили у нього погіршення сну, викликають образу та роздратованість. Через ситуацію що склалася, рідні дуже знервовані, у зв`язку з чим у сім`ї майже щодня виникають сварки. Позивач змушений витрачати свій час для вирішення питання з захисту своїх прав, звертаючись до суду. Через це змінився звичайний спосіб його життя. Тому розмір моральної шкоди він оцінює у розмірі 20000,00 грн.
Просить суд стягнути з відповідача на його користь 700,00 доларів США, 20000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати.
Представником відповідача ОСОБА_3 направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що він не погоджується з позовними вимогами з наступних підстав. Правовідносини між позивачем та відповідачем виникли в 2023 році, коли ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 допомогти знайти та купити автомобіль для сина в гарному стані на суму близько 5000 доларів США. Впродовж декількох місяців, оглянувши 15 різних автомобілем в різних місцях України, ОСОБА_2 знайшов в гарному стані автомобіль «Volkswagen GOLF-IV» 2001 року випуску, який сподобався ОСОБА_1 , та який він купив та поставив на облік на своє ім`я. ОСОБА_1 розрахувався з ОСОБА_2 за послуги та жодних претензій один до одного вони не мали. Навесні 2024 року ОСОБА_2 знов зателефонував ОСОБА_1 та попросив цей самий автомобіль «Volkswagen GOLF-IV» продати, посилаючись, що син купив інший. ОСОБА_2 погодився. Відповідач гарно знався на автомобільній техніці, розумівся на технічних вадах вживаних автомобілів, вмів їх ремонтувати та у вільний час їздив по авторинках країни, щоб купити або продати автомобілі за гарною ціною. Саме тому Позивач звернувся до Відповідача з «діловою» пропозицією продати його автомобіль «Volkswagen GOLF-IV», пообіцявши після продажу сплатити достойну комісію. З урахуванням добрих стосунків між позивачем та відповідачем в декілька десятків років, факту експертності відповідач при купівлях та продажах вживаних транспортних засобів, між сторонами була укладена усна угода комісії, згідно з якою відповідач продає вищезазначений автомобіль та віддає 4500 доларів США. Сума грошей вища за 4500 $ - комісія відповідача. Письмових угод з цього приводу сторони не укладали, повністю довіряючи один одному. При цьому автомобіль позивач передав відповідачу в розпорядження, щоб він пропонував його на продаж. Відповідач, розраховуючи на винагороду від позивача, відремонтував автомобіль, зробив якісну хімічну чистку, провів невеликий кузовний ремонт, видаливши осередки іржі та косметично підфарбував вражені частини кузова автомобіля. Тобто відповідач доклав максимум зусиль, витративши безліч свого особистого часу, вмінь, грошей (купівля запасних частин, лако-фарбових матеріалів, необхідних засобів по ремонту та догляду авто), щоб привести автомобіль до відповідного стану продажу. Позивач за свій кошт заправляв вказаний автомобіль паливо-мастильними матеріалами та витратив безліч особистого часу на 6 поїздок на автомобільні ринки, зокрема Києва, Черкас тощо. Пройшло близько 6 місяців, витрати на утримання автомобіля зростали, однак за ціну, яку за автомобіль хотів продати позивач, автомобіль не продавався. Весь цей час відповідач за власний кошт продовжував підтримувати автомобіль в належному ідеальному «продажному стані» - завжди ідеально чистий ззовні та всередині, завжди в ідеальному технічному стані, пропонуючи продати авто потенційним покупцям. І це не враховуючи усі зусилля на маркетинг, зокрема розміщення об`яви про продаж автомобіля на відповідних інтернет ресурсах, постійні перемовини телефоном з потенційними покупцям. Однак автомобіль не продавався. Давалося взнаки війна, яка вплинула практично на усі сфери життя, або щось інше, не скаже ніхто. Восени 2024 року за домовленістю сторін ОСОБА_2 повернув позивачеві автомобіль «Volkswagen GOLF-IV» в ідеальному технічному стані. Жодних претензій від позивача не було, тому, що відповідач весь час розповідав стан справ з відсутністю продажів. Стан здоров`я ОСОБА_2 за останні роки серйозно погіршився. В 2018 році він переніс інсульт, в 2020 році – другий інсульт. В 2023 році ОСОБА_2 пережив інфаркт. Весь цей час ОСОБА_2 знаходився під наглядом лікарів, або на стаціонарному лікуванні, або амбулаторно. За призначенням лікарів ОСОБА_2 вживав безліч різноманітних ліків, проводив безліч різних медичних процедур, що суттєво впливало на його фізичний та психологічний стан. На початку 2025 року стан здоров`я ОСОБА_2 знов суттєво погіршився та зі скаргами на сильний головний біль, запаморочення, коливання тиску, погіршення пам`яті біль в області серця його госпіталізували з діагнозом – гіпертонічний криз, основне захворювання: 125,0-Ішемічна хвороба серця: постінфарктний (2022р) та атеросклеротичний кардіосклероз, супутня патологія: Гіпертонічна хвороба ІІІ ст, ризик 4, ДЕП ІІ ст., наслідки повторних ГПМК (2018, 2020рр) з лівобічною пірамідальною недостатністю, вестибулопатією цефалгією, геміатаксією. З 02 по 10 січня 2025 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в Державній установі «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Луганській області». Під час проведення магнитно-резонансного дослідження головного мозку в ОСОБА_2 було діагностовано: «в мозочку визначаються зони кісно-гліозної енцефаломаляції по нижньому полюсу лівої гемісфери до 27Х24Х19 мм, у верхньо-центральних відділах до 11 Х 11 Х 5,5 мм (ймовірно як наслідки перенесених ПМК із анамнезу). 10.01.2025 року ОСОБА_2 виписали зі стаціонару та відправили на амбулаторне лікування під наглядом лікарів за місцем проживання. Саме в цей складний для ОСОБА_2 момент важкого лікування після критичного для життя та здоров`я загострення захворювання, Відповідач по справі запросив ОСОБА_2 терміново приїхати на зустріч в район перехрестя вул.Батюка та вул. Бульварної м. Слов`янська. В місці зустрічі позивача не було, був лише його син ОСОБА_4 в формі працівника поліції зі зброєю на боку. Син позивача сказав, що його батька не буде. Відбулася жорстка розмова на підвищених тонах з боку ОСОБА_5 , суть якої була – повернення підповідачем 700$ доларів США. Гроші – це нібито різниця між вартістю автомобіля на момент його передачі ОСОБА_2 та його вартістю на момент розмови за розрахунками ОСОБА_1 . Пропозиції ОСОБА_2 перенести розмову на інший день ОСОБА_6 не сприймалися. Він загрозливо поклав чистий аркуш паперу на капот автомобіля та змусив написати розписку, яка в подальшому фігурувала в документах позову. Тільки но подолавши наслідки найскладнішого гіпертонічного кризу перебуваючи поруч з сином позивача – працівником поліції зі зброєю, під впливом психологічного тиску ОСОБА_2 відчув суттєве погіршення самопочуття та як наслідок можливу втрату свідомості. Саме в цей момент за вимогою ОСОБА_4 , в момент тяжкого стану здоров`я, коли ОСОБА_2 міг не тільки втратити свідомість, а й «дістати» черговий інсульт, а можливо й гірше, щоб якнайшвидше прийняти ліки, ОСОБА_2 під примусом написав розписку, що зобов`язується «повернути кошти у розмірі 700 доларів США». Навіть в цей момент психологічного тиску ОСОБА_2 не написав в розписці, що брав в борг у позивача гроші. У даному випадку, позивач не надав належних і допустимих доказів фактичного передання відповідачу грошових коштів у розмірі 700 доларів США. Розписка, на яку посилається позивач, сама по собі не підтверджує факт передачі грошей, та обставини її підписання свідчать про інший характер правовідносин та наявність примусу. Якщо під час укладення правочину особа перебувала під впливом психологічного тиску, тяжкого стану здоров`я, або не усвідомлювала значення своїх дій, правочин може бути визнаний недійсним.
Позивачем ОСОБА_1 до суду було подано відповідь на відзив на позовну заяву відповідача відповідно до якого позивач залишається на позиції викладеній у позовній заяві та з аргументами наведеними у відзиві не згодні з огляду на наступне. ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти готівкою у розмірі сімсот доларів США купюрами номіналом по сто доларів, та у якості гарантії повернення зазначеної суми написав йому особисто розписку, яка додана в якості доказів до позовної заяви. Вказані грошові кошти та розписка за їх повернення не має ніякого відношення до ситуації з автівкою, яку ОСОБА_2 продав сину позивача - ОСОБА_4 . З інформації наданої у відзиві представником відповідача ОСОБА_3 виходить, що саме позивач придбав у ОСОБА_2 та у подальшому поставив на облік на своє ім`я автомобіль «Volkswagen GOLF-IV» 2001 року випуску. Згідно довідки наданої Територіальним сервісним центром МВС 1452 починаючи з 2022 року по теперішній час позивач ніякий автотранспорт не знімав та не ставив на облік. У цей же час у пояснені самого ОСОБА_2 вже викладена інша ситуація – автівку придбав та поставив на облік на своє ім`я мій син. Виникає питання, яку з наданої інформації можливо брати до уваги, а на яку не звертати увагу взагалі. Кому можливо та можливо лі в загалі вірити. З приводу обвинувачення сина позивача у загрозах та змушування до написанню розписки зазначає, що це суцільна брехня, та спроба ввести суд у оману, з метою уникнути відповідальності. Як пояснив син, останній раз він бачився з ОСОБА_2 на весні 2024 року, коли надавав йому довіреність на право продажу його автівки «Volkswagen GOLF-IV» 2001 року випуску. Сам відповідач стверджує, що при передачі автівки (покупка авто), а також при поверненні її після невдалої спроби продажу, неяких претензій та нарікань не було, а через деякий час з невідомих причин, хлопець у форменому одязі зі зброєю на боку, якого сам відповідач знає з дитинства (сім`ями неодноразово відпочивали на природі) почав майже вибивати з нього написання розписки для батька. Як вже зазначалось вище, розписку, саме на капоті автівки позивача, ОСОБА_2 писав позивачу особисто у його присутності, син до цього ніякого відношення не мав та не має та не був присутній, а ні при передачі позивачем ОСОБА_2 в борг 700 доларів США, а ні при написанні ОСОБА_2 позивачу розписки. Також викликає велике здивування той факт, що формений одяг поліцейського з табельною зброєю, на добре знайомій людині, яку відповідач раніше бачив декілька разів у форменому одязі, знає особисто, викликала таку паніку. Наскільки відомо позивачу, сам відповідач більше 25 років проносив саме формовий одяг зі зброєю на боку, ну хіба що не поліцейського, а міліціонера. При цьому старший син відповідача та його невістка є діючими працівниками поліції та дуже часто перебувають у форменому одязі з табельною вогнепальною зброєю. Щодо посилання представника відповідача, що вказана розписка з боку ОСОБА_2 написана їм під психологічним тиском, не підтверджується жодними доказами та не відповідає дійсності. Крім того, ОСОБА_2 за вказаним фактом, а ні до суду, а ні до правоохоронних органів не звертався, що вказує на те, що розписка з боку ОСОБА_2 написана повністю добровільно. З приводу хвороб відповідача, 20.01.2025 року коли ОСОБА_2 брав у позивача в борг кошті він повідомляв, що саме ці гроші 700 доларів США, йому потрібні для лікування. У відзиві представника відповідача ОСОБА_3 також зазначено, що за надані послуги позивач розрахувався з відповідачем, тобто відповідач надав платну послугу. Також зазначено що у вільний час відповідач їздив по авторинках країни, щоб купити або продати автомобілі за гарною ціною. Однак згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за РНОКПП НОМЕР_1 , будь яка інформація про підприємницьку діяльність ОСОБА_2 за період з 2023 року по 2024 року відсутня. Слід вважати, що відповідний податок з прибутку за надані послуги сплачено не було. Посилання представника відповідача на те що, ОСОБА_2 розписку писав під психологічним тиском (відсутність вільного волевиявлення відповідача) не відповідає дійсності та відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаного факту. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та позов просив задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.
В судовому засіданні представник відповідача –  ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
Допитаний у якості свідка ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він працює в Відділі поліції № 4 Краматорського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області та є сином позивача. Як йому розповідав батько, зі слів ОСОБА_2 він погрожував відповідачу, примушував до вчинення якихось дій. Осатаній раз він бачив ОСОБА_2 навесні 2024 року коли давав довіреність на транспортний засіб Фольцваген Гольф для того, щоб ОСОБА_2 здійснив продаж транспортного засобу. З приводу боргу та існування розписки йому нічого не відомо. ОСОБА_2 дійсно купував для нього автомобіль Фольцваген. Батько дійсно передавав 5000,00 доларів США ОСОБА_2 для купівлі автомобіля. Про якісь інші фінансові відносини між батьком та ОСОБА_2 йому не відомо. Про продаж автомобіля з ОСОБА_2 також домовлявся батько, а він надавав довіреність.
Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
20 січня 2025 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав 700,00 доларів США, що підтверджується Розпискою за підписом сторін. При цьому, як видно зі змісту Розписки, ОСОБА_2 зобов`язався повернути вказану суму ОСОБА_1 без відсотків до 25 січня 2025 року.
Факт написання розписки та наявність на цій розписці його підпису відповідачем не заперечувалось.
Відповідно до Досудової вимоги від 30.05.2025 року, позивач надсилав до відповідача лист з вимогою добровільного виконання зобов`язання з повернення вищезазначеного боргу. Лист був отриманий особисто ОСОБА_2 02.06.2025 року, що підтверджується його особистим підписом у Повідомленні про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, або інших речей, визначених родовими ознаками.
Стаття 1047 ЦК України встановлює форму договору позики та зазначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своєю суттю Договір позики про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглядаючи справу № 194/1126/18, в якій досліджувалося питання стягнення боргу за розпискою вказав таке. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
Також, Верховний Суд підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За правилами частини другої статті 527 ЦК України кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно зі статтею 545 цього Кодексу кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 755/9283/15-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Отже, суд зазначає, що у борговій розписці дійсно вбачається факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, викладених у письмових поясненнях, не подав суду клопотань щодо витребування будь-яких доказів, отже, факт існування боргу за розпискою в розмірі 700 доларів США не спростовано.
Суд звертає увагу, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження фактів його звернення до відповідних правоохоронних та судових органів з приводу неправомірної, на думку відповідача, поведінки позивача чи інших осіб щодо складання розписки під тиском, порушення умов договору позики та ін.
Суд критично оцінює пояснення сторони відповідача щодо неотримання ним позики та вчинення при написанні на відповідача тиску, застосування примусу, оскільки зазначеному не надано доказів та крім того, як зазначає у відповіді на відзив позивача та заперечення з цього приводу відповідачем не надано, відповідач працював в правоохоронних органах, тобто, був обізнаний щодо наслідків своїх дій та важелів протидії протиправних діянь іншої особи, яка вчиняє примус, погрози. На час розгляду даного позову судом, відповідач не вчинив жодної дії щодо оскарження боргової розписки чи дій позивача або його сина чи інших осіб. Рішення суду не може ґрунтуватися на поясненнях сторони для підтвердження того, що гроші насправді не були позичені. Договір позики так само, як і його виконання може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною першою статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2024 року у справі № 336/3695/22 (провадження № 61-7316св23).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).
В судовому засіданні не встановлено факту написання відповідачем боргової розписки проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку сина позивача.
Позивач також не надав жодні належні та достатні докази на підтвердження наявності підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів на підставі частини першої статті 231 ЦК України.
Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у позичальника, як помилка під час написання відповідачем боргової розписки – не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такої боргової розписки недійсною. А медичні документи, які надані суду, не свідчить про відсутність вільного волевиявлення відповідача.
Також суду відповідачем не надано доказів на підтвердження факту допомоги позивачу у продажу автомобіля, що між сторонами не виникали відносини позики, а мали місце цивільно-правові відносини з приводу договору комісії, договору надання послуг або сприяння у продажу майна.
Згідно з Довідкою Територіального сервісного центру МВС № 1452 від 24.10.2025 року, починаючи з 01.01.2022 року по 24.10.2025 року позивач ніякий автотранспорт не знімав та не ставив на облік.
Отже, документального підтвердження продажу позивачем відповідачу якогось транспортного засобу, за що відповідач повинен був передати позивачу певну суму грошей, не відбулося, принаймні в судовому засіданні не встановлено, а якщо між позивачем та відповідачем і були якісь цивільно-правові відносини, доказів їх укладення відповідно до чинного цивільного законодавства суду не надано.
За таких обставин, досліджуючи боргову розписку, суд приходить до висновку, що дана розписка є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й відповідно свідчать про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникам.
Таким чином, на підтвердження існування між сторонами цивільно-правових відносин, які виникають з договору позики, позивачем надано копію вищевказаної розписки, а отже оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики й відповідно доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано.
Таким чином, приймаючи до уваги що сума грошових коштів, зазначених в розписці позивачу не повернута, суд доходить до висновку, що вимога позивача про стягнення коштів у загальному розмірі 700,00 доларів США підлягають задоволенню.
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2023 року № 716/2052/20 зазначено, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України, закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.
Гривневий еквівалент іноземної валюти,що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки.
Таким чином, визначаючи характер грошового зобов`язання за борговою розпискою, суд вважає за необхідне стягнути з боржника суму заборгованості саме в іноземній валюті, без визначення її за офіційним курсом НБУ еквіваленту у національній валюті України.
Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.
Аналогічна позиція, викладена в постанові Великої палати Верховного суду від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц (Провадження № 14-134цс18).
Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за борговою розпискою в іноземній валюті, а саме у розмірі 700 доларів США.
Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 23 ЦПК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Суд, з`ясувавши всі обставини справи, погоджується зі ствердженням позивача, що внаслідок протиправної поведінки відповідача він був позбавлений можливості відпочивати, постійні переживання спричинили у нього погіршення сну, викликають образу та роздратованість, через ситуацію що склалася, рідні дуже знервовані, у зв`язку з чим у сім`ї майже щодня виникають сварки, а позивач змушений витрачати свій час для вирішення питання з захисту своїх прав, звертаючись до суду, через що змінився звичайний спосіб його життя та безумовно викликала душевні страждання.
А тому, заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди за спричинені душевні страждання внаслідок протиправної поведінки відповідача підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розмір суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного.
Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.
Відповідно до положень частини 3 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
З огляду на положення частини 5 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Проаналізувавши обставини справи, з`ясувавши характер та глибину пов`язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу життя позивача, та, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що дана вимога підлягає задоволенню в частково та встановлює суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 (двох тисяч) грн. 00 коп.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п.п. 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 1% відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. 
При зверненні до судом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. за позовну заяву майнового характеру про стягнення 700 доларів США та моральної шкоди у сумі 20000,00 грн.
За офіційним курсом української гривні до долару США за курсом НБУ, курс 1 долара США на день подання позову становить 41,7886 грн., а отже 700 доларів США дорівнюють 29252,02 грн. (700*41,7883).
Отже, ціна даного позову становить у сумі 49252,02 грн. (29252,02 грн.+20000,00 грн.), однак позов задоволений частково, а саме на суму 31252,02 грн. (29252,02 грн.+2000,00 грн.)
Як зазначено у п. 36 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).
Вимоги позивача задоволені частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,55 грн. (31252,02 грн. задоволені вимоги / 49252,02 грн. заявлені вимоги *100 = 63,45 % * 1211,20 грн./100 = 768,55 грн.).
На підставі вищевикладеного керуючись ст.ст. 4, 76-81, 137, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 625, 1046-1050 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за договором позики у сумі 700 (сімсот) доларів США 00 центів, моральну шкоду у сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. та судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 55 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Повний текст рішення виготовлений 28 січня 2026 року.
На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 
Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Суддя Слов`янського
міськрайонного суду І.О. Сидоренко