Номер провадження: 22-ц/813/138/25 
Справа № 521/1109/16-ц
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С., 
за участю:
секретаря Козлової В.А.,
представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – адвоката Наседкіна О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – ОСОБА_5 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 31 жовтня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Михайлюка О. А., у цивільній справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення збитків та упущеної вигоди,
встановив: 

27.01.2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 , та змінивши позовні вимоги, просили стягнути з нього збитки та упущену вигоду.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 28.5.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу наступних транспортних засобів: сідлового тягача - Е, марки «IVECO», моделі FORD 440Е40, 2002 р.в., шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 ; напівпричепу - контейнеровозу - Е, марки ПП., моделі SD COACHWORKS, 1999 р.в., шасі № НОМЕР_3 , реєстраційний № НОМЕР_4 ; напівпричепу - контейнеровозу - Е, марки FRUEHAUF, 1997 р.в., шасі № НОМЕР_5 , реєстраційний № НОМЕР_6 , та договір найму (оренди) вказаних транспортних засобів.
28.05.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу сідлового тягача - Е, марки IVECO, модель FORD 2000 р.в., шасі № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., р/н 1242, та договір найму (оренди) вказаного транспортного засобу.
Згідно п.1 вищевказаних попередніх договорів купівлі-продажу сторони взяли на себе зобов`язання в майбутньому, в строк до 28.06.2011 року, укласти договір купівлі-продажу вищевказаних транспортних засобів (основний договір) на умовах, визначених попереднім договором, крім того сторони домовились, що на підтвердження дійсності намірів укласти основний договір, відповідач зобов`язувався сплачувати щомісячну плату та орендну плату.
Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 безпідставно тримав у своєму володінні передані йому за договором найму (оренди) транспортні засоби, не сплачуючи ні орендну плату ні щомісячні платежі, що передбачені попередніми договорами купівлі-продажу, позбавивши позивачів можливості передати транспорті засоби в найм (оренду) іншим особам за ринковою вартістю, уточнивши позовні вимоги, просили:
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 517 946,76 грн. на відшкодування завданих збитків та 33 516,00 доларів США у гривні за офіційним курсом НБУ на день платежу упущеної вигоди;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 180 126,40 грн. на відшкодування завданих збитків та 17 220,00 доларів США у гривні за офіційним курсом НБУ на день платежу упущеної вигоди;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у справі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 517 946,76 грн. в рахунок відшкодування завданих збитків. 
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 180 126,40 грн. в рахунок відшкодування завданих збитків.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках 6 890,00 грн. в рахунок сплаченого судового збору.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (т.2, а.с.206-209).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – адвокат Борздих К.В.ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 року, ухвалення нового судового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.2, а.с.215 - 221). 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 адвокат Насендкін О.І. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та оскаржуване рішення, в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачів відшкодування збитків, залишити без змін (т.3, а.с.47-51).

В свою чергу, в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвокат Наседкін О.І. ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2018 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення зазначених вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2,а.с.245-246).
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ОСОБА_3 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі (т.3, а.с.37-42).

Постановою Одеського апеляційного суду від 16.10.2019 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31.10.2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було скасовано та відмовлено у позові в цій частині (т.3, а.с.91-97).
Крім того, додатковою постановою того ж суду від 12.02.2020 року стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 солідарно судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. (т.3, а.с.127-128).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 16.06.2021 року постанова Одеського апеляційного суду від 16.10.2019 року була скасована і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.3, а.с.215-220).
Протоколом автоматизованого розподілу судових витрат від 05.07.2021 року визначено склад суду головуючий суддя: ОСОБА_7 , судді: Гірняк Л.А., Цюра Т.В. (т.3, а.с.245).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2023 року, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_8 з посади судді на підставі рішення ВРП № 126/0/15-23 від 21.02.2023 року, суддя Гірняк Л.А. була замінена на суддю Громіка Р.Д. (т.3, а.с.67).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023 року суддя Цюра Т.В. у зв`язку із звільненням у відставку на підставі рішення ВРП № 763/0/15-23 від 01.08.2023 року, була замінена на суддю Заїкіна А.П. (т.4, а.с.145).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2024 року судді Громік Р.Д. та Заїкін А.П. були замінені на суддів Комлеву О.С. та Сєвєрову Є.С. (т.4, а.с.212).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2024 року суддя Комлева О.С. була замінена на суддю Вадовську Л.М. (т.4, а.с.227).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2025 року суддя Сєвєрова Є.С. була замінена на суддю Комлеву О.С. (т.4, а.с.237).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.12.2025 року суддя Вадовська Л.М. була замінена на суддю Громіка Р.Д. (т.5, а.с.28).

Крім того, 28.10.2022 року представник ОСОБА_3 – адвокат Канікаєв Ю.О. надав копію свідоцтва про смерть Республіки Польща серії НОМЕР_9 (т.3, а.с.155-155-зворот).
Однак, до клопотання не було надано у встановленому законом порядку належного переводу зазначеного свідоцтва про смерть ОСОБА_3 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.04.2023 року від Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси було витребувано належно завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради витребувано відомості про осіб, зареєстрованих у кв. АДРЕСА_1 (т.4, а.с.73-74).
25.04.2023 року надійшла відповідь від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради щодо неможливості надати відомості про осіб, зареєстрованих у кв. АДРЕСА_1 (т.4, а.с.89).
01.05.2023 року надійшла відповідь від Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси про те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася (т.4, а.с.90).
В подальшому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07.06.2023 року було витребувано наступні докази:
-ОСББ «Одеський двір», 65005, м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, буд. № 11, відомості щодо осіб, що були зареєстровані у кв. АДРЕСА_1 , на день смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . У разі, якщо будинок за вказаною адресою не належить до ОСББ «Одеський двір», то по можливості вказати, в якому ОСББ перебуває буд. АДРЕСА_2 та його адресу;
-відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – 65039, м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 30Б, належно завірену копію актового запису про смерть ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє місце проживання: АДРЕСА_1 ;
-Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси (65072, м. Одеса, пл. Деревянка,1) інформаційну довідку про наявність чи відсутність заведених спадкових справ після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , із зазначенням номеру спадкової справи та нотаріуса, в провадженні якого перебуває дана спадкова справа (т.4, а.с.99-103).

Згідно відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 12.06.2023 року № 9203/24.29-19, актового запису про смерть ОСОБА_3 не виявлено (т.4, а.с.116).
Також, згідно відповіді Малиновської державної нотаріальної контори м. Одеси спадкова справа після смерті ОСОБА_3 зазначеною нотаріальною конторою не заводилася (т.4, а.с.126).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.07.2023 року від Посольства Республіки Польща в м. Києві та Генерального Консульства Республіки Польща у м. Одесі було витребувано належно завірену копію актового запису про смерть громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.4, а.с.132-133).
В подальшому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.01.2024 року було витребувано від Посольства України в Республіці Польща належно завірену копію актового запису про смерть громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє зареєстроване місце проживання на території України: АДРЕСА_1 (т.4, а.с.172-174).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.03.2025 року було направлено судове  доручення до Міністерства юстиції України про звернення до Посольства України в Республіці Польща про надання інформації щодо наявності або відсутності актового запису про смерть громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнє зареєстроване місце проживання на території України: АДРЕСА_1 (т.4, а.с.239-240).
Проте, станом на 09.12.2025 року ухвали Одеського апеляційного суду від 25.01.2024 року та від 25.03.2025 року виконані не були.
За таких обставин, враховуючи, що належних та допустимих доказів на підтвердження смерті відповідача ОСОБА_3 суду апеляційної інстанції надано не було, колегія суддів приходить до висновку про можливість подальшого розгляду справи за наявним колом осіб у справі.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – адвоката Наседкіна О.І., та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (т.5, а.с.23-26).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні. 

На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа тривалий час (більш ніж чотири роки) перебуває в провадженні апеляційного суду, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 – адвоката Наседкіна О.І., за наявними у справі доказами, у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечення проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що покладені на ОСОБА_3 обов`язки по поверненню орендованого майна він не виконав, з посиланням на - відсутність транспортних засобів в його розпорядженні та враховуючи обставини справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що транспортні засоби, які є предметом спору, фактично знищені. 
У зв`язку з цим, суд заначив, що позивачам завдано збитків у розмірі ринкової вартості транспортних засобів станом на вересень 2010 року, тобто на момент виникнення у відповідача обов`язку по поверненню транспортних засобів, які визначені згідно з висновками експертного авто-товарознавчого дослідження. 
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачами не було доведено, що вони могли і повинні були отримати визначені доходи, і тільки дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила їх можливості отримати прибуток (т.3, а.с.216-220).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 28.05.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу наступних транспортних засобів: сідлового тягачу - Е, марки «IVECO», моделі FORD 440Е40, 2002 р.в., шасі № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 ; напівпричепу - контейнеровозу - Е, марки ПП., моделі SD COACHWORKS, 1999 р.в., шасі № НОМЕР_3 , реєстраційний № НОМЕР_4 ; напівпричепу - контейнеровозу - Е, марки FRUEHAUF, 1997 р.в., шасі № НОМЕР_5 , реєстраційний № НОМЕР_6 , та договір найму (оренди) вказаних транспортних засобів (т.1, а.с.5-6). 
28.05.2010 pоку між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу: сідлового тягачу - Е, марки IVECO, модель FORD 2000 р.в., шасі № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я., р/н 1242, та договір найму (оренди) вказаного транспортного засобу (т.1, а.с.7-8).

Згідно з пунктом 1 попередніх договорів купівлі-продажу сторони взяли на себе зобов`язання в майбутньому, в строк до 28.06.2011 року укласти договір купівлі-продажу вказаних транспортних засобів (основний договір) на умовах, визначених попереднім договором, крім того сторони домовились, що на підтвердження дійсності намірів укласти основний договір, відповідач зобов`язувався сплачувати щомісячну плату та орендну плату.

В день підписання вказаних договорів, транспортні засоби, які є предметом спору, з ключами та документами на них разом з двома напівпричепами-контейнеровозами були передані позивачами у володіння відповідача.
Основні договори купівлі-продажу транспортних засобів між сторонами укладені не були.

Після укладення зазначених попередніх договорів та отримання транспортних засобів
у володіння, відповідач не сплачував орендну плату та щомісячний платіж. Іншого матеріали справи не містять.
Згідно з п. 6.1. договору найму (оренди) транспортних засобів від
28.05.2010 року орендодавець має право відмовитись від цього договору та вимагати повернення транспортних засобів, якщо орендар нe вносить орендну плату протягом двох місяців.
03.09.2010 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зробили заяви про відмову від договору найму (оренди) транспортних засобів від 28.05.2010 року (т.1, а.с.44-45).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Свідок ОСОБА_10 пояснив, що працював на вказаних вантажних автомобілях водієм та здійснював вантажні перевезення у роботодавця ОСОБА_3 , автомобілі знаходились у задовільному технічному стані та використовувались ОСОБА_3 для вантажних перевезень. 
Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що ОСОБА_3 отримував у позивачів вантажні автомобілі для здійснення комерційних перевезень та в подальшому між ними виник спір у зв`язку з несплатою відповідачем платежів за користування автомобілями та неповерненням автомобілів їх власникам. Коли в останній раз він бачив автомобілі на автостоянці в місці Одесі, вони знаходились у незадовільному технічному стані. 
Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що разом з позивачем ОСОБА_1 приїжджав до міста Одеси для укладення договорів щодо передачі та подальшого продажу ОСОБА_3 вантажних автомобілів. Йому відомо, що в подальшому відповідач отримав від позивачів у користування з подальшим викупом вантажні автомобілі, однак прийняті зобов`язання не виконав та автомобілі не повернув.
Судом першої інстанції ухвалою від 28.07.2016 року призначалася авто-товарознавча експертиза стосовно спірних транспортних засобів (т.1, а.с.108-110).
Однак, згідно висновку експерта від 06.02.2017 року, надати відповідь на питання, поставлені в ухвалі суду про призначення експертизи, є неможливим з підстав не надання об`єктів дослідження для огляду (т.1, а.с.123-128).

Крім того, в матеріалах справи наявні докази:
- висновок експертного авто-товарознавчого дослідження № 2045 від 15.11.2017 року, згідно якого ринкова вартість сідлового тягачу IVECO, реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 208 502,90 грн.;
- висновок експертного авто-товарознавчого дослідження № 2047 від 16.11.2017 року, згідно якого ринкова вартість напівпричепу - контейнеровозу FRUEHAUF, реєстраційний номер НОМЕР_6 , становить 145 572,86 грн.;
- висновок експертного авто-товарознавчого дослідження № 2046 від 15.11.2017 року, відповідно до якого ринкова вартість сідлового тягачу - Е, марки IVECO, модель FORD 2000 р.в., шасі № НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 становить 180 126,40 грн.;
- висновок експертного авто-товарознавчого дослідження № 2048 від 16.11.2017 року, згідного якого ринкова вартість напівпричепу - контейнеровозу SD COACHWORKS, реєстраційний номер НОМЕР_4 становить 163 871,00 грн. (т.2, а.с.17-20,22-31, 34-37).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незгоду із зазначеними експертними висновками, проте, у встановленому законом порядку зазначені висновки експертів відповідачем спростовані не були.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробили або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 779 ЦК України наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини, а у разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків.
Частиною ч. 2 ст. 782 ЦК України встановлено, що у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
За правилами ч.1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Проте, з часу отримання повідомлення про відмову від договорів оренди ОСОБА_3 орендовані транспортні засоби не повернув.
Згідно з ст. 803 ЦК України наймач зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані у зв`язку із втратою або пошкодженням транспортного засобу, якщо він не доведе, що це сталося не з його вини.

Враховуючи, що ОСОБА_3 на протязі тривалого часу не виконував обов`язку по поверненню орендованого майна, не виконав свого процесуального обов`язку по їх наданню для огляду судовим експертом, зазначає про відсутність транспортних засобів в його розпорядженні та враховуючи обставини справи у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що транспортні засоби, які є предметом спору, фактично знищені та не можуть використовуватися за їх цільовим призначенням.
Таким чином, зважаючи на те, що позивачам завдано збитків, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачів завдані збитки у розмірі 517 946,76 грн. 

Що стосується вимог про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди), колегія суддів зазначає настуне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі мають довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених автомобілів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 

В обґрунтування позовних вимог про стягнення упущеної вигоди позивачі посилаються на висновок № 4108/4109/1410/1411 судової авто-товарознавчої експертизи від 06.02.2017 року, яким визначено мінімальний розмір орендної плати на місяць користування транспортними засобами, в період з 01.10.2010 року по 30.04.2016 року, що є предметом спору. 

Вимоги позивачів про стягнення на їх користь упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку від оренди транспортних засобів у разі їх використання, такі розрахунки є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який могли б і повинні були отримати позивачі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачами – апелянтами у справі не доведено, що вони могли і мали отримати дохід у визначеному розмірі, і тільки дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила їх можливості отримати прибуток. 
Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України), то суд дійшов правильного висновку про необхідність відмови позивачам у стягненні з відповідача упущеної вигоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що в його розпорядження позивачами були надані транспортні засоби неналежної якості. На підтвердження вказаного доводу апелянт надав Акти перевірки технічного стану автомобілів № 01/07 та № 02/07 від 22.07.2010 року (т.1, а.с.48-49). Однак, колегія суддів не приймає до уваги вказані докази, оскільки з`ясування технічного стану транспортних засобів потребує спеціальних знань, наявних у судового експерта та не може бути замінено актами обстеження, складеними особами, чиє посадове становище та наявність відповідної компетенції не підтверджена, і які не несуть відповідальності за зазначення в цих актах завідомо недостовірної інформації.

Умовами договорів оренди транспортних засобів передбачено порядок повернення транспортних засобів у разі припинення орендних правовідносин шляхом передачі транспортних засобів орендарем безпосередньо орендодавцям за актом приймання-передачі. Проте, такі акти приймання-передачі в матеріалах справи відсутні.

Крім того, ОСОБА_3 майже через два роки після початку розгляду справи, було надано документи на підтвердження розміщення ще у 2011 році орендованих транспортних засобів на стоянці у місті Миколаїв та у 2012 році транспортні засоби були передані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через їх представників (т.2, а.с.71). Однак, зазначений доказ, на який посилається апелянт ОСОБА_3 , не містять жодних посилань на те, яким саме представникам позивачів були передані транспортні засоби. 

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, у тому числі, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які підтвердили використання ОСОБА_3 транспортних засобів, спростовує твердження ОСОБА_3 про розміщення ним у 2011 році спірних транспортних засобів на стоянці у місті Миколаїв.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 також просить застосувати до вимог позовну давність, посилаючись на те, що 03.09.2010 року позивачі розірвали з відповідачем договір оренди транспортних засобів.
Позовна давність – це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Однак, зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутній Акт прийому-передачі транспортних засобів ОСОБА_3 , що дає підстави вважати, що відповідач на момент звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із вказаним позовом до суду, продовжував користуватися спірними автомобілями, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачі звернулися до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог та заперечень проти позовних вимог, і доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив: 

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – адвоката Наседкіна Олега Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення 26.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева