ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року	Львів	Справа № 158/2855/25 пров. № А/857/43550/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Пліша М.А., 
за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року, прийняте суддею Поліщук С.В. о 14 годині 53 хвилині, у м. Ківерці, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства,-

встановив :

ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (надалі також - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства від 23.09.2025.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2025 відмовлено в задоволенні позову.
Суд виходив з того, що у позовній заяві позивач посилається на наявність обставин, передбачених ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», про неможливість його видворення, проте жодних доказів на підтвердження своїх доводів суду не надав.
У свою чергу, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявами про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань.
Отже, після виїзду з рф позивач одразу за захистом в Україні не звернувся, а тому є підстави вважати, що у позивача були відсутніми обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.
Крім того, факт проживання позивача протягом тривалого періоду часу на території України, жодним чином не дає підстав для недотримання позивачем вимог чинного законодавства України в сфері міграції, що також вбачається із правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 522/14416/18, від 23.01.2020 у справі 343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 340/2910/18 та від 12.08.2020 у справі № 755/14023/17.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що 24.02.2022 розпочалось військова агресія російської федерації проти України, внаслідок чого посольство російської федерації було закрито та розірвано дипломатичні стосунки між країнами, і у позивача була відсутня фізична можливість покинути територію України, окрім того в позивача був відсутній закордонний паспорт громадянина російської федерації, що унеможливлювало його виїзд за межі території України, без відповідного документа. 
Позивач неодноразово звертався в усній формі, щодо вирішення питання відносно легалізації до органів ДМС України, проте безуспішно, та навпаки винесено рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни, які в силу вищевказаних обставин він не зміг виконати. 
При цьому в позивача наявний внутрішній паспорт громадянина російської федерації за № НОМЕР_1 виданий 05.10.2007 УФМС російської федерації по м. Санкт-Петербург в Ленінградській області, в Кронштадському районі м. Санкт Петербурга, код підрозділу 780-085. 
Окрім того апелянту присвоєний органам Державної податкової служби ідентифікаційний номер картки платника податків. Таким чином твердження відповідача, щодо того, що особа позивача не ідентифікована, не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи. 
Після російського вторгнення, позивач надавав матеріальну допомогу Збройним Силам України. Вказана обставина підтверджується «Подякою» від 31.10.2023, наданою Військовою частиною НОМЕР_2 , з якою вбачається що позивач надавав постійну волонтерську підтримку матеріальній базі даної частини. В силу його підтримки Збройним Силам України, позивач вказував , що його повернення в країну походження загрожує його життю та свободі та він може бути підданий переслідуванню з боку російської влади, або влади країн-сателітів країни агресора.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
Також стороною позивача подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із тим, що оскаржуване рішення про примусове видворення ОСОБА_1 виконане.
У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. В задоволенні клопотань про відкладення відмовлено.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, його ідентифіковано на підставі паспорта громадянина російської федерації № НОМЕР_1 виданий 05.10.2007 УФМС російської федерації по м. Санкт-Петербург в Ленінградській області, в Кронштадському районі м. Санкт Петербурга, код підрозділу 780-085 (а.с. 7).
23.09.2025 головним спеціалістом сектору правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Жанною Штоюндою, прийнято рішення про примусове видворення з України громадянина російської федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).
Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У відповідності до положень ст. 1 КУпАП завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.
Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Згідно з Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 за №806/21119, контроль за дотриманням іноземцями та особами без громадянства вимог законодавства здійснюють в межах своєї компетенції територіальні підрозділи Державної міграційної служби України, до повноважень яких віднесено прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 26 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 25 червня 2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворенні за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Разом з тим, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та продовженого відповідними Указами Президента України, у зв`язку із повномасштабною збройною агресією зі сторони російської федерації.
У позовній заяві позивач посилається на наявність обставин, передбачених ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», про неможливість його видворення, проте жодних доказів на підтвердження своїх доводів як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду ОСОБА_1 не надав.
Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, перебуванням в Україні та часом звернення із заявами про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань.
Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що після виїзду з рф позивач одразу за захистом в Україні не звернувся, а тому є підстави вважати, що у ОСОБА_1 були відсутніми обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.
Крім того, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що наведені позивачем обставини щодо його перебування на території України, такі як наявність у позивача цивільної дружини та проживання з нею, а також те, що позивач приймав участь у волонтерській діяльності та співпрацював з ЗСУ, а в країні його походження йому може загрожувати небезпека, не є законною підставою для перебування на території України та не мають значення для правильного вирішення даного спору. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач перебував на території України ще з 2012. Разом з тим, до підрозділів ДМС України щодо легалізації свого перебування на території України не звертався.
Згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто, обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.
Таким чином, оскільки позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, останній без відповідних дозвільних документів проживав на території України після закінчення встановленого терміну його перебування, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо клопотання представника апелянта про залишення позову без розгляду, то таке задоволенню не підлягає, оскільки із договору про надання правової допомоги від 24.09.2025 не вбачається повноважень представника ОСОБА_1 – адвоката Воробей П.О. звертатися із заявою про залишення позову без розгляду. 
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Апеляційний суд не здійснює новий розподіл судових витрат відповідно до ст.139 КАС України.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 272, 288, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

постановив:

В задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Воробей Петра Олексійовича про залишення позову без розгляду відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2025 року в справі №158/2855/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	М.А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 19.01.2026.