Справа №504/365/25
Провадження №2/504/996/26

Доброславський районний суд Одеської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05.02.2026	с-ще Доброслав	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді -Барвенка В.К.,
секретаря – Ориник М.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, смт. Доброслав, матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до Селянського (фермерського) господарства «ФІНАГЕЄВ» (Одеська область, Одеський район, селищ. Доброслав, пр-т. Визволення, 2-а, ЄРДПОУ 22507596) про стягнення заборгованості за договором купівлі- продажу, -
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог:
Заявник звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, яким просив стягнути ОСОБА_2 на свою користь заборгованість в сумі 1476355 грн., яка складається з основної суми заборгованості за договором 705715,20 грн., відсотків річних 20% в сумі 423429,00 грн., витрати від інфляції в сумі 347211,00 грн.
Крім того, заявник просить суд вирішити питання судового збору та стягнути з відповідача судовий збір сплачений при поданні позову до суду у розмірі 11812,00 грн..
Заявник стверджує, що між ТОВ «Агроскоп Інтернешнл» та СФГ «ФІНАГЕЄВ» було укладено договір купівлі- продажу № 20 НХ 021 ОДОВ від 28.08.2020 року.
У подальшому ТОВ «Агроскоп Інтернешнл» змінило свою назву на ТОВ «АГРІІ УКРАЇНИ» без зміни коду ЄДРПОУ.
На підставі договору ТОВ «АГРІІ УКРАЇНИ» поставило відповідачу товар на суму 705715,20 грн.
Заявник вказує, що факт поставки товару підтверджується: видатковою накладною № АІ000019934 від 31.08.2020 року на суму 397426,80 грн.; видатковою накладною № АІ000019944 від 31.08.2020 року на суму 308288,40 грн.
Заявник вказує, що відповідно до умов пункту 2.3 Договору передбачено, що графік оплати вказується у додатках до Договору (Специфікація).
Згідно специфікації № 1 ПК від 28.08.2020 року СФГ «ФІНАГЕЄВ» мав сплатити за постановлений товар на суму 397426,80 грн. у строк до 30.12.2020 року, а згідно специфікації № 2 ПК від 28.08.2020 року мав сплатити 308288,40 грн. у строк до 30.12.2020 року.
Заявник стверджує, що 04.03.2024 року між ТОВ «АГРІІ УКРАІНИ» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги № 01/0403.
Згідно умов договору про відступлення права вимоги первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор набуває (приймає) на себе право вимоги від СФГ «ФІНАГЕЄВ» виконання зобов`язання щодо сплати грошових коштів, які виникли на підставі договору купівлі – продажу № 20 НХ 021 ОДОВ від 28.08.2020 року в загальному розмірі 705715,20 грн.
Отже з моменту підписання цього договору та акту приймання передачі документів, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за вищевказаним договором купівлі – продажу від 28.08.2020 року.
Заявник стверджує, що за умовами основного договору сторони погодили сплату неустойки (пені), зокрема, у пункті 6.1 договору сторони погодили, що Покупець за несвоєчасний або неповний розрахунок за придбаний товар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежів по оплаті за товар, від своєчасно неоплаченої суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту повної оплати, а також 20 (двадцять) процентів річних від простроченої суми.
Заявник стверджує, що за умовами основного договору сторони погодили сплату штрафу, зокрема, у пункті 6.2 договору сторони погодили, що Покупець за несвоєчасний або неповний розрахунок за придбаний товар сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від суми не сплаченого зобов`язання.
Крім того, позивачем на суму заборгованості нараховані інфляційні витрати відповідно до правила статті 625 ЦК України.
Заявник у судовому засіданні доводи позову підтримав у повному обсязі.
Відповідач та/чи його представник у судове засідання не з`явились, повідомлені про дату, час та місце його проведення відповідно до вимог процедурного закону.
Крім того, відзив на позовну заяву відповідач суду не надав, що, безумовно, є його правом а не обов`язком.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Встановлені судом фактичні обставини:
Судом встановлено, що між ТОВ «Агроскоп Інтернешнл» та СФГ «ФІНАГЕЄВ» було укладено договір купівлі- продажу № 20 НХ 021 ОДОВ від 28.08.2020 року.
У подальшому ТОВ «Агроскоп Інтернешнл» змінило свою назву на ТОВ «АГРІІ УКРАЇНИ» без зміни коду ЄДРПОУ.
На підставі договору ТОВ «АГРІІ УКРАЇНИ» поставило відповідачу товар на суму 705715,20 грн.
Факт поставки товару підтверджується дослідженими у судовому засіданні:
видатковою накладною № АІ000019934 від 31.08.2020 року на суму 397426,80 грн.; 
видатковою накладною № АІ000019944 від 31.08.2020 року на суму 308288,40 грн.
Судом встановлено, що відповідно до умов пункту 2.3 Договору передбачено, що графік оплати вказується у додатках до Договору (Специфікація).
Судом досліджені специфікація № 1 ПК від 28.08.2020 року за умовами якої, СФГ «ФІНАГЕЄВ» мав сплатити за постановлений товар на суму 397426,80 грн. у строк до 30.12.2020 року, та специфікація № 2 ПК від 28.08.2020 року за умовами якої, СФГ «ФІНАГЕЄВ» мав сплатити за постановлений товар на суму мав сплатити 308288,40 грн. у строк до 30.12.2020 року.
Судом встановлено, що 04.03.2024 року між ТОВ «АГРІІ УКРАІНИ» та ОСОБА_1 укладено договір про відступлення права вимоги № 01/0403.
Згідно умов договору про відступлення права вимоги первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор набуває (приймає) на себе право вимоги від СФГ «ФІНАГЕЄВ» виконання зобов`язання щодо сплати грошових коштів, які виникли на підставі договору купівлі – продажу № 20 НХ 021 ОДОВ від 28.08.2020 року в загальному розмірі 705715,20 грн.
Отже з моменту підписання цього договору та акту приймання передачі документів від 04.03.2024 року, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за вищевказаним договором купівлі – продажу від 28.08.2020 року.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частинами першою та другою статті 712 ЦК України договір, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму, є за договором поставки.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. 
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
За приписами статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. 
З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.
Згідно з частиною 1 статті 662, статті 663, частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. 
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Відповідно до умов пункту 3.8 Договору, товар вважається прийнятим покупцем за кількістю та якістю в момент отримання товару представником покупця від представника продавця/перевізника у відповідності до видаткової накладної. Датою поставки (відвантаження) товару покупцю визнається дата складення продавцем видаткової накладної, зазначена в її тексті.
Відповідно до умов пункту 3.9 Договору право власності на товар переходить до покупця в дату його поставки покупцю відповідно до п. 3.8 Договору та умов поставки за положенням ІНКОТЕРМС в редакції 2010 року. 
З огляду на визначені позивачем підстави позову, обставинами у цій справі, які є предметом дослідження суду першої інстанції і підлягають встановленню та мають значення для правильного вирішення спору цій справі, є обставини щодо поставки товару за двома видатковими накладними, які підписані СФГ Фінагеєвим.
Як вбачається позивач посилається на реальність здійснених господарських операцій з поставки товару відповідачу за цими накладними. 
Досліджуючи ці обставини, суд першої інстанції встановив, що вказані у позові видаткові накладні, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, містять підпису відповідальної особи покупця (СФГ "ФІНАГЕЄВ"), яка брала участь в господарських операціях, тобто відповідають вимогам первинних документів, визначених у статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні". 
Суд першої інстанції визнає доведеним факт постачання ТОВ «АГРІІ УКРАЇНИ» на користь СФГ «ФІНАГЕЄВ» та отримання останнім товару за вказаними видатковими накладними, які підписані.
При цьому суд виходить з того, що відповідно до визначень термінів, що містяться у статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Підпунктом 2.1. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі по тексту - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату здійснення спірної поставки товару, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. 
Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. 
Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Зазначений перелік обов`язкових реквізитів первинних документів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, відповідно до якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
Підпунктом 2.5. пункту 2 цього Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Отже за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Дослідивши надані позивачем видаткові накладні, суд першої інстанції встановив, що ці видаткові накладні відповідають наведеним вище вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів, оскільки містять підпис покупця, печатку, і тому ці видаткові накладні можуть бути доказом факту поставки товару.
Протилежного відповідач суду не навів, та факт не відвантаження на його користь товару не доводив.
Суд вважає, що підписавши видаткові накладні та скріпивши підпис мокрою печаткою, СФГ «ФІНАГЕЄВ» тим самим підтвердив факт отримання (відвантаження) ним (йому) товару, та підтвердив реальність вчинення господарської операції, оскільки ці накладні пов`язані з фізичним переміщенням товару, на переконання суду можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку постачальника з передачі товару покупцю, визначеного у статті 664 Цивільного кодексу України.
Отже, підсумовуючи викладене, суд першої інстанції вважає, що позивач довів виконання зобов`язання з боку продавця (постачальника), а саме, факт передачі товару СФГ Фінагеєв, що повністю підтверджено видатковими накладними від 31.08.2020 року, специфікаціями до договору поставки, які підписані вдіповідачем а підпис скріплений мокрою печаткою, які досліджені судом в судовому засіданні.
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. 
Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (постанова Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. 
Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання (вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 537/4905/15-ц).
Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином позивач має право вимагати оплати за поставлений товар в сумі 705715,20 грн.
Щодо стягнення неустойки (пені) у виді подвійної облікової ставки НБУ.
Співвідношення свободи договору і таких засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, як справедливість, добросовісність, розумність.
Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. 
Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.
Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. 
Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. 
Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. 
Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.
Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). 
Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.
Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. 
Отже, реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.
Щодо вимог про застосування пені
Стаття 61 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, і підлягає обов`язковому застосуванню як норма прямої дії.
За змістом частини першої та другої статті 217 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. 
Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Положеннями статті 218 ГК України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а саме невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.
Відповідно до частини першої статті 230 ГК України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).
Згідно із частиною четвертою статті 231 ГК України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. 
При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно неналежне виконання господарського зобов`язання полягає у простроченні покупця у строк виконати оплату за договором поставки товару.
Таке ж розуміння прострочення боржника в зобов`язанні вбачається і з приписів частини першої статті 612 ЦК України, за якою боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Наслідком прострочення виконання зобов`язання є відповідальність боржника перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. 
Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.
Зміст прав та обов`язків учасників господарських відносин за договором поставки полягає в тому, що одна сторона (постачальник) зобов`язується передати покупцю товар певного виду та відповідної якості за плату, а друга сторона (покупець), зобов`язується прийняти та оплатити поставлений товар.
Судом встановлено, що за умовами основного договору сторони погодили сплату неустойки (пені), зокрема, у пункті 6.1 договору сторони погодили, що Покупець за несвоєчасний або неповний розрахунок за придбаний товар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення платежів по оплаті за товар, від своєчасно неоплаченої суми заборгованості за кожен день прострочення до моменту повної оплати, а також 20 (двадцять) процентів річних від простроченої суми.
Пеня розрахована за період з 31.12.2020 по 31.12.2023 року (1095 днів прострочення платежу).
Позивач визначив суму неустойки (пені) за вказаний період в розмірі 669172 грн.
Хоча розмір неустойки за вказаний період за формулою є вищим (684736,89 грн.) за вимоги позову(669172 грн.) суд, враховуючи принцип диспозитивності процесу, вважає, що ця вимога позову підлягає задоволенню в розмірі, заявленому позивачем, тобто 669172,00 грн.
Суд враховує, що за умовами основного договору сторони погодили сплату штрафу, зокрема, у пункті 6.2 договору сторони погодили, що Покупець за несвоєчасний або неповний розрахунок за придбаний товар сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від суми не сплаченого зобов`язання.
Суд перевірив розрахунок пені та штрафу (п. 88 постанови ВПВС від 04.12.19р. у справі №917/1739/17; постанова ОП КГСУ у складі ВС від 18.09.20р. у справі №916/4693/15), за наслідками якого вважає їх розмір обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Суд звертає особливу увагу, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. 
В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України (п.7.38 постанови ВПВС від 01.06.2021р. у справі №910/12876/19).
Суд, безумовно враховує, що відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Частиною першою статті 259 ЦК України визначено, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно із частиною шостою статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У пункту 6.5 Договору сторони дійшли згоди, що до вимог про стягнення штрафних санкцій за цим Договором строк позовної давності складає три роки.
КГС ВС сформулював висновок зазначивши, що встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. 
Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).
В даній справі було встановлено, що учасниками господарських відносин у договорі було визначено, що штрафні санкції нараховуються протягом усього періоду порушення, а отже підлягають стягненню в повному обсязі.
Вказаний висновок викладений у постанові КГС ВС від 10.09.2020 по справі № 916/1777/19.
Отже, підстав для застосування судом першої інстанції спеціального строку позовної давності не має.
Щодо вимог про стягнення 20% річних та інфляційних втрат.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України, дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. 
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц та від 23.06.2020 у справі №536/1841/15-ц.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем за порушення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України були нараховані відповідачу 347211,00 грн інфляційних втрат та 423429,00 грн. 20% річних за період 31.12.2020 по 31.12.2023.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.19 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).
Визначені ч.2 ст.625 ЦК право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг) (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 20 лютого 2023 року у cправі № 910/15411/21).
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що сторони змінили розмір відсотка річних визначений ч.2 ст. 625 ЦК України з 3% на 20% (п. 6.1 Договору) річних.
Велика Палата Верховного Суду також вказала, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів. Водночас у зазначеній справі Велика Палата Верховного Суду, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.
І з цього випливає, що у разі пред`явлення кредитором вимог про стягнення річних у розмірі трьох відсотків, який є законодавчо встановленим (ч.2 ст. 625 ЦК України), відсутні підстави для зменшення їх розміру.
Суд також звертає увагу, що згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (постанова ВП ВС від 08.11.2019 №127/15672/16-ц).
Суд здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку 20% (п.6.1 Договору) річних та інфляційних втрат, дійшов висновку, що останній є арифметично правильним.
Позивач скористався своїм правом та зменшив загальну суму стягнення за рахунок нарахованого штрафу 70571,00 грн. та пені 669172 грн. 
Оскільки позивач заявив до стягнення 423429,00 грн. 20% річних та 347211,00 грн інфляційних втрат, суд задовольняє позовну вимогу у заявленому розмірі.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судові витрати:
Оскільки відповідно до квитанції від 23.01.2025 року позивач сплатив на користь держави судовий збір за подання позову у розмірі 11812,00 грн., то ця сума підлягає стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам позову.
На підставі наведеного, керуючись ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ст. ст. 258, 259, 263-265, 273, 315, 352, 354, 430 ч.1 п.п. 2, 4 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до Селянського (фермерського) господарства «ФІНАГЕЄВ» (Одеська область, Одеський район, селищ. Доброслав, пр-т. Визволення, 2-а, ЄРДПОУ 22507596) про стягнення заборгованості за договором купівлі- продажу, задовольнити.
Стягнути з Селянського (фермерського) господарства «ФІНАГЕЄВ» (Одеська область, Одеський район, селищ. Доброслав, пр-т. Визволення, 2-а, ЄРДПОУ 22507596) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 заборгованість за договором поставки від 28.08.2020 року в загальній сумі 1476355,00 грн., яка складається з основної суми боргу за поставлений товар 705715,20 грн., нарахованих сум в порядку статті 625 ЦК України, - 20% річних в сумі 423429,00 грн., та витрат від інфляції в сумі 347211,00 грн.
Стягнути з Селянського (фермерського) господарства «ФІНАГЕЄВ» (Одеська область, Одеський район, селищ. Доброслав, пр-т. Визволення, 2-а, ЄРДПОУ 22507596) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 сплачений судовий збір в розмірі 11812,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Суддя 	В. К. Барвенко