"12" січня 2026 р. Справа № 363/2505/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого – судді Рудюка О.Д.,
за участю секретаря Шевченко Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
встановив:
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Яцюк Н.М. звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя, набутою під час шлюбу, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та поділити спільне майно подружжя та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 19.08.1977 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстровано Первомайським відділом РАЦС Ворошиловградської області, актовий запис про шлюб № 365, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12.07.2023 року шлюб між сторонами розірвано.
Під час шлюбу сторонами придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано на відповідача ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2.128-02РР-29112-2016-НП від 29.11.2016 року згідно із рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.01.2019 року, реєстраційний номер об`єкта 1737235532218, що підтверджується інформацією з ДРПНМ.
У зв`язку з викладеним, позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.05.2025 року відкрите провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження.
19.09.2025 року протокольною ухвалою суду закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача надійшла до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, в якій також зазначає, що позовні вимоги підтримають у повному обсязі, просить задовольнити та не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановлений законом порядку, причини неявки суду невідомі. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.
Суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України.
Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
19.08.1977 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серія НОМЕР_2 виданого 19.08.1977 року.
12.07.2023 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області справа № 363/2236/23, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 19.08.1977 року, Первомайським РАЦС Луганської області, актовий запис № 365 розірвано. Рішення набрало законної сили 14.08.2023 року.
Під час перебування позивача в зареєстрованому шлюбі із відповідачем, останнім придбана квартира за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 2.128-02РР-29112-2016-НП від 29.11.2016 року, згідно із рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.01.2019 року, реєстраційний номер об`єкта 1737235532218, що підтверджується інформаціє з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру пав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 382782292 від 13.06.2024 року та копією договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру № 2.128-02РР-29112-2016-НП від 29.11.2016 року.
Згідно з довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 04.04.2025 року квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , її ринкова вартість складає 1 229 135,71грн.
Відповідно до ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема,: визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, в частині 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України,у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Порушення принципу рівності часток подружжя при укладенні договору про поділ майна за статтею 69 СК України - добровільне укладання договору про поділ майна подружжя передбачає можливість сторін відступити від рівності часток подружжя у спільно набутому майні за час шлюбу. Виходячи із зазначеного, такі договори укладаються за добровільною згодою сторін.
Частинами 1, 4, 5 статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги . Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.
Частиною 7 статті 57 СК України визначено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Пунктами 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірванні шлюбу, визнанні його недійсним і поділі спільного майна чоловіка й жінки» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.
З огляду на досліджені докази, розглядаючи спір в межах позовних вимог, враховуючи, ненадання відповідачем відзиву на позов з відповідними запереченнями і доказами на їх підтвердження, судом встановлено, що спірна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 не є особистою приватною власністю відповідача, придбана ним під час шлюбу з позивачем, докази того, що майно набуто виключно або частково за кошти, які належали особисто відповідачу ОСОБА_2 суду не надані, отже вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином суд, виходячи з презумпції права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно і рівності часток, враховуючи, що протилежне відповідачем не доведено, а оскільки вимоги про поділ в натурі неподільної речі та стягнення грошової компенсації позивачем не заявлені, вважає за необхідне позов про поділ спільного майна подружжя задовольнити, визнавши квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , спільною сумісної власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , залишивши у спільній частковій власності ОСОБА_2 іншу половину зазначеної квартири.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки як було встановлено під час розгляду справи та не заперечувалось сторонами, спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає розподілу в рівних частках.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 70, 71 СК України, ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 128, 141, 142, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
вирішив:
Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Позивач: позовом ОСОБА_1 (РНОКПП, НОМЕР_3 , адр. реєстр: АДРЕСА_3 ; адр. прож: АДРЕСА_4 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 ).
Повний текст рішення суду виготовлений 22.01.2026 року.

Суддя О.Д. Рудюк