ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 листопада 2025 року 
м. Київ
 
справа № 570/3801/23
провадження № 61-15064св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Щербяк Юлія Василівна, на постанову Рівненського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., 
Гордійчук С. О., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання права на спадкування. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з травня 2012 року вона та її діти від попереднього шлюбу почали проживати однією сім`єю з ОСОБА_3 у належному йому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Власного житла вона не мала. 
ОСОБА_3 був для неї чоловіком, виховував її дітей. За час спільного проживання питання реєстрації шлюбу не виникало, оскільки вони були щасливі, жили, як сім`я, піклувалися про здоров`я, щастя, добробут та безпеку одне одного та дітей. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільний побут, здійснювали необхідні ремонтні роботи у будинку, разом купували продукти харчування, ліки, побутові товари, оплачували комунальні послуги. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 раптово помер, не залишивши заповіту. Позивачка отримала свідоцтво про його смерть як дружина та разом із дочкою ОСОБА_4 займалася організацією його поховання. 
Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається із житлового будинку та земельної ділянки, яке вона фактично прийняла, відповідно до частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки на момент смерті проживала із спадкодавцем і від спадщини не відмовилася, однак через те, що шлюб із спадкодавцем укладено не було, зазначене стало перешкодою для оформлення її спадкових прав.
У травні 2021 року вона звернулася до приватного нотаріуса Рівненського міського округу Самсонюк О. А. (далі - приватний нотаріус Самсонюк О. А.) із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки вони не перебували у зареєстрованому шлюбі. 
У зв`язку з чим у липні 2021 року вона звернулася до суду із заявою про встановлення факу, який має юридичне значення (справа № 557/1140/21), однак постановою Рівненського апеляційного суду від 06 липня 2023 року її заяву було залишено без розгляду, з підстав наявності спору про право між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження. 
Посилаючись на те, що, факт їх спільного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, підтверджується спільними фотосвітлинами, поясненнями знайомих, фактом видачі саме їй свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , документами про організацію його поховання, а також наявністю у неї копії лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 та копій його особистих документів, які можуть мати лише члени сім`ї або близькі родичі, позивачка просила суд: встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2012 року до часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати право ОСОБА_1 на спадкування як спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що допитані у судовому засіданні свідки на підтвердження факту перебування ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у відносинах, що мають ознаки шлюбних, вказали лише на загальні обставини, зокрема: спільне проживання, ведення господарства, спільний бюджет, однак за відсутності інших належних та допустимих доказів, самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 
Із 14 січня 1991 року цього часу ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , яка, з її слів, належить її колишньому чоловіку. 
Із 2012 року позивачка не працювала, а ОСОБА_3 отримував пенсію по інвалідності, та працював двірником у торговому центрі. Він сплачував за спожиті комунальні послуги, а також здійснював погашення кредиту. 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, зокрема, щодо придбання 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 електроприладів, суд першої інстанції зазначив, що такі не містять відомостей про осіб, які їх купували та про наявність цих приладів у будинку де проживав ОСОБА_3 ; на фотографіях, які долучені до справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом не зображені; відсутні документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї; відсутні докази щодо витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори тощо).
Суд не взяв до уваги наявність у позивачки документів, пов`язаних із смертю та захороненням ОСОБА_3 , оскільки зазначене не підтверджує факту перебування позивачки з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, зокрема, їх спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року 
ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову частково. 
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, які підтверджують обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 . 
Зокрема, вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції урахував, заперечення ОСОБА_2 проти позову, яка зазначала, що за життя ОСОБА_3 не посилався на стосунки із ОСОБА_1 , як про стосунки чоловіка та жінки, які живуть без реєстрації шлюбу; їх стосунки мали характер співмешканців, але не чоловіка та жінки, які ведуть спільний побут та господарство; ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями, останніх два роки проживав сам, потребував допомоги; родина ОСОБА_3 лікувала його від алкоголізму; будинок у якому проживав померлий перебував у аварійному стані, практично не придатний для проживання, без зручностей; не позивачка здійснила поховання ОСОБА_3 , а її донька, якій відшкодували витрати на поховання; надані позивачкою фотографії не підтверджують позовні вимоги, тобто не є належними доказами. 
Водночас суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідачка надала суперечливі пояснення, зокрема, поряд з категоричним запереченням перебування 
ОСОБА_1 у будинку ОСОБА_3 , вона вказувала, що їй розповідали про проживання ОСОБА_3 з якоюсь жінкою, яка приходила тільки для того щоб забрати у нього гроші, ОСОБА_3 її утримував, бо вона ніде не працювала.
Суперечливими є також пояснення ОСОБА_2 про те, що вона та її син піклувалися про покійного, оскільки з її пояснень у судовому засіданні встановлено, що вона не знала про наявність у нього інвалідності та хвороби, а відповідно до лікарської довідки ОСОБА_3 помер від виразки шлунку з крововиливом.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04 травня 2023 року нотаріус вказала, що 
ОСОБА_2 додала до заяви документи, які не мали підтвердження родинних стосунків заявниці та померлого. Згідно пошуків та інформації, наявної у Державному реєстрі цивільного стану громадян, відомості про їх родинні стосунки встановлені не були.
Апеляційний суд не погодився з наданою судом першої інстанції оцінкою показанням свідків, оскільки допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не є родичами позивачки, вони дали ствердні показання, зокрема про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знали як сусідів, вони проживали разом у будинку. ОСОБА_2 вони не знають.
Крім того, у декларації № 0001-4039-3Р00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу пацієнта ОСОБА_3 у графі «Довірена особа пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом» зазначено ОСОБА_1 . 
Позивачка довела, що всі особисті документи ОСОБА_3 після його смерті залишилися у неї, а також, у її володінні залишилися документи, що підтверджують придбання майна, квитанції щодо оплати послуг електропостачання за тривалий період, квитанції про погашення кредиту ОСОБА_3 .
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що сукупність наведених позивачкою аргументів та долучених до матеріалів справи доказів, дає підстави для встановлення факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 2012 року до дня смерті останнього проживали спільно як подружжя, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на спадкування як спадкоємця четвертої черги, апеляційний суд зазначив, що такий спосіб захисту не є належним і позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню, оскільки спадкування у четвертій черзі спадкоємць має право на підставі рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, яке набрало законної сили.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Щербяк Ю. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Рівненського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 

Як на підставу касаційного оскарженнязаявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25 листопада 2019 року у справі № 202/5003/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц, від 01 вересня 2021 року у справі № 755/16466/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - 
ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не врахував, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, які підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_3 із 
ОСОБА_1 як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, зокрема, що вони вели спільне господарство, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, а також спільний бюджет. Матеріальна допомога, яку отримував ОСОБА_3 не підтверджує наявність у них спільного бюджету протягом останніх п`яти років його життя.
Жоден із допитаних судом свідків не зазначив будь-яких подробиць, які б давали підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали як подружжя.  
ОСОБА_9 проживав за межею бідності, у практично непридатних умовах проживання, не мав належного харчування та необхідної медичної допомоги, що не узгоджується з поясненнями позивачки, яка зазначала, що дбала про нього. Фактично родина позивачки мала намір заволодіти майном ОСОБА_3 і саме тому не повідомила про його передчасну смерть його родину. 
Декларація про вибір лікаря не є належним та допустимим доказом, оскільки не завірена належним чином та не містить інформації перевіреної через офіційні джерела. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між 
суддями Верховного Суду від 12 листопада 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Щербяк Ю. В., на постанову Рівненського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.   
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Щербяк Ю. В., з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано з Рівненського міського суду Рівненської області матеріали цивільної справи № 570/3801/23; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_10 , в інтересах якої діє адвокат Щербяк Ю. В., про забезпечення позову; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У лютому2025 року матеріали справи № 570/3801/23 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рівне помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 квітня 2021 року серія НОМЕР_1 .
Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 16 квітня 2021 року № 5091 позивачка придбала домовину, хрест та ритуальний набір. 
16 квітня 2021 року ОСОБА_4 (дочка позивачки від першого шлюбу) уклала з Комунальним підприємством «Спецкомбінат-ритуальна служба» Рівненської міської ради договір-замовлення СК № 001231 та договір-замовлення СК № 001232 стосовно організації та проведення поховання ОСОБА_3 . 
Вартість виконання всіх необхідних робіт, пов`язаних із перевезенням тіла 
ОСОБА_3 та його похованням, становила 2 625,00 грн. Кошти були сплачені виконавцю послуг 16 квітня 2021 року, що підтверджується відповідним фіскальним чеком.
Надалі кошти, витартчені на поховання ОСОБА_3 . Управління Пенсійного Фонду відшкодувало ОСОБА_4 .
24 травня 2021 року ОСОБА_11 звернулася до приватного нотаріуса Самсонюк О. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , на підставі якої, нотаріусом була заведена спадкова справа № 22/2021 щодо спадкового майна померлого.
Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 13 серпня 2021 року у справі № 557/1140/21 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2012 року до 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
30 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Самсонюк О. А. із заявою про прийняття спадщини після смерті двоюрідного брата ОСОБА_3 
21 жовтня 2021 року приватний нотаріус Самсонюк O. A. видав ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0601 га, кадастровий номер 5610100000:01:042:0802.
Постановою приватного нотаріуса Самсонюк О. А. від 04 травня 2023 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки із заявою про прийняття спадщини звернулася 
ОСОБА_1 , яка перебувала із спадкодавцем у фактичних шлюбних відносинах та постійно проживала з ним на день смерті. У цій постанові також зазначено, що ОСОБА_2 додала до заяви документи, які не підтверджують родинні зв`язки заявниці та померлого. Згідно відомостями Державного реєстру цивільного стану громадян, відомості про їх родинні зв`язки не встановлено.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у справі № 557/1140/21 рішення Гощанського районного суду Рівненської області 
від 13 серпня 2021 року скасовано. 
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду. Роз`яснено їй, що вона має право подати позов на загальних підставах.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
 
Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (частина перша статті 36 СК України).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
 
Зі змісту заявлених ОСОБА_1 у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
У статті 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
 
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).
 
Під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.
 
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 08 серпня 2023 року у справі № 752/13615/20-ц, від 25 червня 2024 року у справі № 125/1873/22, від 06 березня 2025 року у справі № 521/729/20, від 07 травня 2025 року у справі № 283/2703/23, від 07 серпня 2025 року у справі № 466/11802/21.
 
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.
 
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21.
 
Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.
 
За змістом частин другої, третьої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з травня 2012 року до 15 квітня 2021 року, ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, надавши належну оцінку показанням допитаних свідків, суд першої дійшов обґрунтованого висновку про доведення позивачкою факту її проживання із спадкодавцем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу більше п`яти років до часу відкриття спадщини, а отже, і про наявність підстав для задоволення відповідної вимоги ОСОБА_1 .
 
Доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження обставин проживання зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини зводяться до переоцінки доказів у справі, зокрема показань свідків. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформулювала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
 
Висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог 
ОСОБА_1 обґрунтований посиланням на усі зібрані у справі докази в їх сукупності.
 
Доводи касаційної скарги про те, що декларація про вибір лікаря не є належним та допустимим доказом, оскільки не завірена належним чином та не містить інформації перевіреної через офіційні джерела, є необґрунтованими, зважаючи на те, що наявна у матеріалах справи копія декларації ОСОБА_3 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 25 червня 2019 року № 0001-4039-3Р00, згідно з якою, довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі екстренного випадку з пацієнтом зазначена ОСОБА_1 , завірена адвокатом Чоланюк С. Ю., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та має професійне право посвідчувати копії документів у справі. 
 
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 25 листопада 2019 року 
у справі № 202/5003/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц, 
від 01 вересня 2021 року у справі № 755/16466/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 
2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі 
№ 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування, яке здійснюють учасники справи. Саме тому доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції судової практики Верховного Суду є необґрунтованими, оскільки у кожній конкретній справі доведення позовних вимог є індивідуальним.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, фактично зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами справи та здійсненою оцінкою доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться не входить до повноважень касаційного суду.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат 
Щербяк Юлія Василівна, залишити без задоволення. 
Постанову Рівненського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:          	І. Ю. Гулейков     Р. А. Лідовець      Д. Д. Луспеник