ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

07 січня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/8875/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ, в якому просить визнати: 1) визнати протиправним та скасувати рішення начальника відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – Когутича Є.Д., яке викладене у відповіді від 27.10.2025 р. № 3614 щодо відмови у скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.02.2024 р. у виконавчому проваджені №13967916; 2) визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яроша С.І. від 12.02.2024 року про закінчення виконавчого провадження №13967916; 3) зобов`язати Відділ примусового виконання рішень УЗПВР у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновити виконавче провадження №13967916 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О., що виданий 12.05.2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 444, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 677090,87 грн. боргу, про що винести відповідну постанову.
Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на примусовому виконанні в органах Державної виконавчої служби України перебував виконавчий лист – виконавчий напис нотаріуса, в якому вона була стягувачем. У зв`язку зі скасуванням постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2023 виконавчого напису державний виконавець закінчив таке виконавче провадження. Однак в подальшому вказана постанова Закарпатського апеляційного суду була скасована в касаційному порядку. Незважаючи на те, що обставини, яка стали підставою закінчення виконавчого провадження, припинили своє існування, відповідач протиправно відмовився поновити таке виконавче провадження. 
Ухвалу про відкриття провадження у адміністративній справі від 17.11.25 було скеровано до електронного кабінету відповідача в підсистемі «Електронний суд» та доставлено 19 листопада 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, складеною відповідальним працівником суду. 
В такій ухвалі відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву та повідомлено, що згідно з вимогами ч. 4 ст. 159 КАС України, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Проте відповідач відзив у встановлений судом строк не подав, про причини неподання суд не повідомив, з клопотання про продовження процесуального строку для подання такого не звертався.
Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ в частині позовних вимог, що стосуються оскарження постанови заступника начальника відділу примусового виконання рішень УЗПВР у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Яроша С.І. від 12.02.2024 року про закінчення виконавчого провадження №13967916.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ (далі – Відділ) перебував виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. 12 травня 2009 року №444 про стягнення з ОСОБА_2 (далі – ОСОБА_2 ) на користь ОСОБА_3 (далі – ОСОБА_3 ) заборгованості у розмірі 677090,87 грн за договором позики від 08.08.2008. 
Так, постановою заступника начальника Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції ВП №13004131 від 27.05.2009 відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного вище виконавчого напису нотаріуса. 
15 січня 2024 року ОСОБА_2 подав до Відділу заяву про закінчення виконавчого провадження, мотивованe скасуванням постановою Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2024 у справі №308/2184/14-ц виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О. 12 травня 2009 року.
Постановою заступника начальника Відділу Яроша С.І. від 12.02.2024 року закінчено виконавче провадження №13967916 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 677090,87 грн за договором позики від 08.08.2008 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
Не погодившись з правомірністю постанови Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2024 у справі №308/2184/14-ц ОСОБА_3 оскаржила її в касаційному порядку. Постановою Верховного Суду від 11.09.2024 №308/2184/14-ц скасовано постанову Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2023, а провадження у справі закрито. 
10 вересня 2025 року представник Дзюби О.О. звернувся до начальника Відділу із заявою в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», в якій просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та відновити виконавче провадження №13967916. Подана заява мотивована скасуванням постановою Верховного Суду від 11.09.2024 №308/2184/14-ц постанови Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2023, наявність якої була виключною підставою винесення постанови про закінчення виконавчого провадження. 
За результатами розгляду такої заяви листом №3614 від 27.10.2025 начальник Відділу повідомив представника Дзюби О.О. про відсутність підстав для скасування постанови державного виконавця від 12.02.2024, оскільки станом на момент її винесення вона була чинною і відповідала нормам Закону України «Про виконавче провадження».
Не погоджуючись з правомірністю такої відмови, з метою захисту своїх прав позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлюються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі – Закон).
Так, статтею 1 даного Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
П. 3 ч. 1 ст. 3 Закону передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Судом становлено, що спірне виконавче провадження було закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону, відповідно до якого виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 39 Закону).
Статтею 40 Закону регламентовані наслідки закінчення виконавчого провадження. Так, ч. 1 зазначеною статті встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Судом встановлено, що постанова Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2023 у справі №308/2184/14-ц, що була підставою для закінчення спірного виконавчого провадження, в подальшому була скасована постановою Верховного Суду від 11.09.2024, а провадження у справі було закрито. Отже, фактично підстави для закінчення виконавчого провадження №13967916 з 11 вересня 2024 року відпали.
При цьому суд враховує те, що основною метою виконавчого провадження є забезпечення примусового виконання рішень судів та інших органів. Вказане завдання досягається шляхом вжиття державним виконавцем передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 1 ст. 18 Закону).
В свою чергу закінчення виконавчого провадження без належного виконання рішення порушуватиме права та інтереси стягувача на виконання боржником своїх зобов`язань та суперечитиме меті виконавчого провадження. 
Частиною 3 ст. 74 Закону встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.
Окрім того, п. 1 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 (далі – Інструкція), передбачено, що перевірити законність виконавчого провадження мають право, в тому числі, начальник відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у цьому відділі.
Згідно з п. 2 розділу ХІІ Інструкції, посадові особи, зазначені в абзацах третьому, п`ятому та шостому, пункту 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження також за скаргою стягувача та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника), а посадові особи, зазначені в абзацах другому та четвертому пункту 1 цього розділу, - за скаргою на дії та бездіяльність начальника органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Перевірка законності виконавчого провадження посадовими особами, зазначеними в абзацах другому та четвертому пункту 1 цього розділу, проводиться на підставі матеріалів виконавчого провадження або їх копій, які підлягають витребуванню з відповідного органу державної виконавчої служби (п. 3 розділу ХІІ Інструкції).
Отже, законодавець передбачив механізм захисту прав учасників виконавчого провадження шляхом запровадження процедури адміністративного контролю за рішеннями, діями державного виконавця з боку безпосереднього начальника.
Свою відмову скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №13967916 начальник Відділу аргументував тим, що станом на день її прийняття були наявні підстави, передбачені п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону, що свідчить про її правомірність. Проте суд не може погодитися з такою аргументацією з огляду на те, що станом на момент звернення представника Дзюби О.О. із заявою до начальника Відділу постанова Закарпатського апеляційного суду від 12.12.2023 у справі №308/2184/14-ц, що була підставою для закінчення спірного виконавчого провадження, вже була скасована Верховним Судом. Тобто фактично обставина, що зумовила закінчення виконавчого провадження, була припинена. 
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону, у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.
Відтак, за наслідками відмови у скасуванні оскарженої постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження виконавчий документ (виконавчий напис) не лише залишився невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.
З цього приводу суд вважає за необхідне звернути увагу на принцип «належного урядування», який не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. 
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
При цьому під державними органами в даному випадку слід розуміти не один конкретний орган, а сукупність органів держави, помилки яких призвели до порушення прав позивача.
Також сул зазначає, що у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини «... підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…».
Конституційний Суд України неодноразового акцентував на тому, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне юридичне регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (Рішення від 01 червня 2016 року №2-рп/2016).
Конституційний Суд України також сформулював юридичні позиції, згідно з якими «держава різними правовими засобами забезпечує захист прав і свобод людини і громадянина в особі органів законодавчої, виконавчої і судової влади та інших державних органів, які здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України» (Рішення від 23 травня 2001 року №6-рп/2001); «Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22)» (Рішення від 30 травня 2001 року №7-рп/2001).
В свою чергу в спірних правовідносинах відмовляючи у відновленні виконавчого провадження, закінченого у зв`язку з допущеною державою помилкою, відповідач порушив не тільки право позивача на належне виконання рішення уповноваженого органу, але й її майнові права, що підпадають під захист ч. 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на вищезазначене суд вважає протиправним оскаржене в цій справі рішення начальника Відділу про відмову у скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.02.2024. При цьому належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача відновити спірне виконавче провадження. На думку суду, такий спосіб захисту забезпечить належне та повне відновлення прав ОСОБА_3 на примусове виконання виконавчого напису нотаріуса, за яким на її користь була стягнута заборгованість за договором позики. 
Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, крізь призму встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Сплачений за звернення до суду з цим позовом судовий збір підлягає розподілу в порядку ч. 1 ст. 139 КАС України з урахуванням залишення частини позовних вимог без розгляду. 

Керуючись ст. 241, 243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ (місцезнаходження: пл. Шандора Петефі, буд. 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88004, код ЄДРПОУ – 43316386) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції – Когутича Є.Д., викладене у листі від 27.10.2025 р. №3614, щодо відмови у скасуванні постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.02.2024 р. у виконавчому проваджені №13967916.

3. Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відновити виконавче провадження №13967916 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Васіловка В.О., що виданий 12.05.2009 року, зареєстрований в реєстрі за №444, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 677090,87 грн. боргу, про що винести відповідну постанову.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Західного МРУ МЮ (місцезнаходження: пл. Шандора Петефі, буд. 14, м. Ужгород, Закарпатська область, 88004, код ЄДРПОУ – 43316386) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) 968,96 грн (Дев`ятсот шістдесят вісім гривень 96 коп.) судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя	Р.О. Ващилін