П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/6555/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О. Дата і місце ухвалення: 10.11.2025 р., м.Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень Головного управління ДПС у Одеській області: 27.04.2023 року № 1804419-2411-1504 сума 14216.98 гривень; 27.04.2023 року № 1804420-2411-1504 сума 27662.70 гривень; 27.04.2023 року № 1804421-2411-1504 сума 83724.96 гривень; 27.04.2023 року № 1804422-2411-1504 сума 64426.81 гривень; 27.04.2023 року № 1804418-2411-1504 сума 24820.21 гривень 10.05.2024 року № 3955461-2411-1504 UA51120090000035170 сума 87994.94 гривень; 10.05.2024 року №3955462-2411-1504-UA51120090000035170 сума 29073.49 гривень; 10.05.2024 року №3955464-2411-1504-UA51120090000035170 сума 14942.04 гривень; 10.05.2024 року №3955463-2411-1504-UA51120090000035170 сума 67712.58 гривень; 10.05.2024 року №3955465-2411-1504-UA51120090000035170 сума 26086.04 гривень
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що спірними податковими повідомленнями-рішеннями необґрунтовано визначено суму податкового зобов`язання з орендної плати з фізичних осіб, оскільки після отримання в оренду земельної ділянки, ним згідно положень Закону України «Про фермерське господарство» було засноване фермерське господарство «АГРО-ТУР», яке було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 12.07.2013р. З моменту створення селянського (фермерського) господарства до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Одеській області від 27.04.2023 року № 1804419-2411-1504, № 1804420-2411-1504, № 1804421-2411-1504, № 1804422-2411-1504, 27.04.2023 року № 1804418-2411-1504 та від 10.05.2024 року №3955461-2411-1504-UA51120090000035170, №3955462-2411-1504-UA51120090000035170, №3955464-2411-1504-UA51120090000035170, №3955463-2411-1504-UA51120090000035170, №3955465-2411-1504-UA51120090000035170. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 10.11.2025р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , а також договору оренди землі №512/57 19-ДР від 27.11.2019 року, укладеному Головним управлінням Держкадастру в Одеській області та громадянином ОСОБА_1 , орендарем вищевказаних земельних ділянок було не ФГ «АГРО-ТУР» (ЄДРПОУ 38522061), а фізична особа ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 27.11.2019 між ОСОБА_1 та Головним управління Держгеокадастру в Одеській області укладено договір оренди землі №512/567-19-До, згідно умов якого орендарю передано в строкове платне користування земельні ділянки для ведення фермерського господарства, розташовані на території Крутівської сільської ради, Кодимського району Одеської області, за наступними кадастровими номерами: 5122583000:01:001:0202, 5122583000:01:001:0203, 5122583000:01:001:0204, 5122583000:01:002:0379, 5122583000:01:002:0380.
12.07.2013 року зареєстровано ФГ "АГРО-ТУР", єдиним засновником якого є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується статутом та Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
Земельні ділянки за кадастровими номерами: 5122583000:01:001:0202, 5122583000:01:001:0203, 5122583000:01:001:0204, 5122583000:01:002:0379, 5122583000:01:002:0380 перейшли у користування ФГ, що підтверджується статутом ФГ «АГРО-ТУР" та актом передачі права користування від 11 лютого 2020 року.
Головним управління ДПС у Одеській області прийнято податкові повідомлення –рішення, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання по орендній платі з фізичних осіб за 2023 -2024 роки за вищевказані земельні ділянки, в саме від 27.04.2023 року № 1804419-2411-1504 у розмірі 14216, 98 гривень; № 1804420-2411-1504 у розмірі 27662,70 гривень; № 1804421-2411-1504 у розмірі 83724,96 гривень; № 1804422-2411-1504 у розмірі 64426, 81 гривень; № 1804418-2411-1504 у розмірі 24820,21 гривень та від 10.05.2024 року № 3955461-2411-1504 UA51120090000035170 у розмірі 87994,94 гривень; №3955462-2411-1504-UA51120090000035170 у розмірі 29073,49 гривень; №3955464-2411-1504-UA51120090000035170 у розмірі 14942,04 гривень; №3955463-2411-1504-UA51120090000035170 у розмірі 67712,58 гривень; №3955465-2411-1504-UA51120090000035170 у розмірі 26086,04 гривень.
Не погоджуючись з правомірністю прийнятого відповідачем податкових повідомлень-рішень позивач оскаржив їх в судовому порядку.
Задовольняючи позов та скасовуючи спірні податкові повідомлення-рішення суд першої інстанції виходив з того, що після укладення договору оренди фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Суд зазначив, що фактичним користувачем земельної ділянки є ФГ «АГРО-ТУР», яке і має обов`язок сплачувати земельний податок, як плату за користування землею.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно ст.16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
За приписами пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Підпунктом 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Згідно підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Відповідно до приписів статті 269 ПК України платниками плати за землю є платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування; платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Згідно п.270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування платою за землю є:
об`єкти оподаткування земельним податком: земельні ділянки, які перебувають у власності; земельні частки (паї), які перебувають у власності; земельні ділянки державної та комунальної власності, які перебувають у володінні на праві постійного користування;
об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено. (ст.271 ПК України).
База оподаткування по земельних частках (паях) визначається згідно із даними земельних ділянок, на які фізичні особи мають право як власники земельних часток (паїв), з урахуванням підпунктів 271.1.1 та 271.1.2 цього пункту.
Базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. (п.285.1 ст.285 ПК України).
Відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
За приписами пункту 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до пунктів 288.1, 288.2, 288.3 статті 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Згідно ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У той же час, згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство.
За приписами частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.
Таким чином, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Згідно ст.12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Системний аналіз вищевказаних статей Закону України «Про фермерське господарство» свідчить про те, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
Згідно ст.42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Тобто, фермерське господарство створюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва.
Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні ст. 44 Господарського кодексу України. При цьому, можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.
Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, чим це передбачено її цільовим призначенням, земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.
Тобто, після укладення договору оренди фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
З моменту державної реєстрації фермерського господарства та набуття прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа.
Вказаний правовий висновок був викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019р. у справі №615/2197/15-ц.
Тобто, з моменту створення селянського (фермерського) господарства до нього переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника (члена).
Як вбачається з матеріалів справи, ФГ «АГРО ТУР» у спірні періоди подавало до контролюючого органу відповідні податкові декларації з плати за землю (орендна плата) за спірні ділянки та сплачувало оренду плату за земельні ділянки, що не заперечує апелянтом.
Колегія суддів звертає увагу, що наслідком стягнення орендної плати з позивача в даному випадку буде подвійне оподаткування одного й того самого об`єкту.
В свою чергу в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , а також договору оренди землі №512/57 19-ДР від 27.11.2019 року, укладеному Головним управлінням Держкадастру в Одеській області та громадянином ОСОБА_1 , орендарем вищевказаних земельних ділянок було не ФГ «АГРО-ТУР», а фізична особа ОСОБА_1 .
З цього приводу колегія суддів наголошує, що відповідачем у справі не спростовано фактичне (безпосереднє) використання земельних ділянок саме фермерським господарством.
При цьому, виходячи зі специфіки створення фермерського господарства та переходу до нього прав і обов`язків землекористувача згідно з нормами Закону України "Про фермерське господарство", укладення якоїсь додаткового угоди про зміну землекористувача з громадянина на фермерське господарство чинним законодавством України не передбачено, про що наголошено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №927/79/19. 
Відсутність записів у реєстрі речових прав щодо фактичного користування земельними ділянками фермерським господарством в жодному разі не може спричинювати шкоди інтересам держави, оскільки всі необхідні податкові платежі в цьому випадку мають сплачуватися саме фактичним користувачем земельної ділянки - фермерським господарством.
Матеріалами справи встановлено, що на даний час фактичне користування земельними ділянками саме ФГ "АГРО ТУР" підтверджено і реєстрацією у земельному кадастрі, тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність податкових повідомлень-рішень.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України. 

Повний текст судового рішення виготовлений 19 січня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук