ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року м. Львів	справа № 380/12337/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (відповідач/ГУНП у Львівській області), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05 травня 2025 року № 316 о/с «Про особовий склад» про звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 за пунктом 8 частини статті 77 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій));
- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області поновити старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП з 05 травня 2025 року;
- судові витрати у справі покласти на відповідача.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 02 березня 2009 року проходив службу в органах внутрішніх справ, а саме в ГУ МВС України у Львівській області. З дня утворення Національної поліції на підставі наказу від 07 листопада 2015 року перебував на службі у Національній поліції. Остання посада, яку обіймав позивач, – поліцейський взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП; спеціальне звання – старший сержант поліції. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 травня 2025 року позивача, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Указу Президента України від 24 липня 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», призначено на посаду водія-електрика автомобільного відділення автомобільного взводу роти забезпечення. Отже, з 02 травня 2025 року позивач був мобілізований та по сьогодні проходить військову службу за призовом під час мобілізації. Під час проходження військової служби позивач дізнався, що його було звільнено зі служби в поліції. Позивач уважає своє звільнення зі служби в поліції незаконним та, відповідно, наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05 травня 2025 року № 316 о/с «Про особовий склад» про звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (далі – також спірний/оскаржуваний наказ) протиправним з огляду на таке. 
Відповідно до оскаржуваного наказу та документів, які стали підставою для його видання, звільнення позивача обґрунтоване переходом на службу у військову частину НОМЕР_1 , яка підпорядковується Міністерству оборони України, що перешкоджає можливості подальшого проходження служби в поліції. Утім, для переведення працівника на інше підприємство необхідна згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство відбутися не може. У спірній ситуації позивача було призвано для проходження служби до Збройних Сил України, контракт про проходження військової служби з ним не укладався, згоди на переведення у інше Міністерство позивач не надавав і така згода у нього не запитувалась. 
Нормами Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580) не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Водночас, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню тоді, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
На переконання позивача, у його ситуації до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства, зокрема частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за змістом якої за працівниками, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, у яких вони працювали на час призову.
Отже, з моменту призову на військову службу за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на строк до її закінчення зберігаються місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову. Гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.
З огляду на викладене позивач уважає, що повинен бути поновлений на службі в поліції, а тому з метою захисту свого порушеного права звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що оскільки служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень, статус поліцейського відрізняється від правового статусу працівника, визначеного КЗпП України, то застосуванню підлягають норми спеціального законодавства. Питання проходження служби поліцейських регулюється спеціальним законодавством і на них не поширюються норми КЗпП України.
Відповідач вказує, що 05 травня 2025 року за № 59530-2025 до УКЗ ГУНП у Львівській області надійшов витяг із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (з основної діяльності) від 02 травня 2025 року № 120 про призов та відправлення у військові частини військовозобов`язаних (резервістів), призваних під час мобілізації, зокрема ОСОБА_1 , згідно з яким з 02 травня 2025 року відправити до відділення резерву пункту попереднього збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 , вважати призваними 02 травня 2025 року для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 солдата запасу ОСОБА_1 . 
Ураховуючи зазначене, на підставі подання заступника начальника ГУНП у Львівській області від 05 травня 2025 року та доповідної записки т.в.о. командира БПОП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (стрілецький) ГУНП у Львівській області від 05 травня 2025 року наказом ГУНП у Львівській області від 05 травня 2025 року № 316 о/с було звільнено зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (стрілецький) ГУПН за пунктом 8 частини першої статті 77 Закону № 580 у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій). Підставою для видання наказу про звільнення послугував витяг із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (з основної діяльності) від 02 травня 2025 року № 120 про призов та відправлення у військові частини військовозобов`язаних (резервістів), призваних під час мобілізації для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 .
Відповідач відзначає, що позивач перейшов іншого міністерства, а саме до Міністерства оборони України, у підпорядкування військової частини, а ГУНП у Львівській області, яке підпорядковане Міністерству внутрішніх справ України, видаючи спірний наказ, діяло на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Окрім того, відповідач зауважує, що позивач отримує грошове забезпечення, як військовослужбовець, згідно з пунктом 2 розділу І наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам». Однак згідно зі статтею 66 Закону № 580 поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої. Отже, служба в поліції є службою, альтернативною військовій, та поліцейський не може одночасно перебувати на двох видах служби та отримувати грошове забезпечення в двох місцях служби одночасно.
Відповідач підсумовує, що оскаржуваний наказ є правомірним, а звільнення позивача законним, з огляду на що відсутні підстави для його поновлення на службі в поліції і, як наслідок, - для задоволення позовних вимог. 
З огляду на наведене у задоволенні позову просить відмовити повністю. 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 23 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; витребувано у відповідача: докази ознайомлення та вручення спірного наказу позивачу; усі докази (належно засвідчені копії), які слугували підставою для видання оскаржуваного наказу, а саме подання заступника начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05 травня 2025 року, доповідну записку тимчасово виконуючого обов`язки командира БПОП « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (стрілецький) Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05 травня 2025 року та витяг із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02 травня 2025 року № 120. 
Витребувані докази відповідач подав разом з відзивом на позовну заяву.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 06 листопада 2015 року ГУ МВС України у Львівській області, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій.
Згідно з довідкою Управління кадрового забезпечення ГУНП у Львівській області від 09 червня 2025 року № 604 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 02 березня 2009 року по 06 листопада 2015 року та в Національній поліції України з 07 листопада 2015 року по 05 травня 2025 року.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (з основної діяльності) від 02 травня 2025 року № 120 «Про призов та відправку у військові частини військовозобов`язаних (резервістів), призваних під час загальної мобілізації» наказано нижчепойменованих військовозобов`язаних 02 травня 2025 року відправити до відділення резерву пункту попереднього збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 , вважати призваними 02 травня 2025 року для проходження військової служби: у військову частину НОМЕР_1 – солдата запасу ОСОБА_1 . 
05 травня 2025 року начальник УКЗ ГУНП у Львівській області полковник поліції Роман Онисик склав доповідну записку на ім`я начальника ГУНП у Львівській області генерала поліції третього рангу Олександра Шляховського, якою, враховуючи те, що старший сержант поліції ОСОБА_1 , поліцейський взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП, перейшов на службу до військової частини НОМЕР_1 , пропонував звільнити його зі служби в поліції за пунктом 8 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
На підставі вказаної доповідної записки заступник начальника полковник поліції Іван Малиш 05 травня 2025 року склав подання на ім`я начальника ГУНП у Львівській області генерала поліції третього рангу Олександра Шляховського, в якому порушив клопотання про звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП, за пунктом 8 (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
На підставі вказаних вище наказу, доповідної записки та подання начальник ГУНП у Львівській області Олександр Шляховський видав наказ від 05 травня 2025 року № 316 о/с «Про особовий склад», яким вирішив звільнити зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 , поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП, з 05 травня 2025 року за пунктом 8 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)).
Уважаючи своє звільнення зі служби в поліції незаконним, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05 травня 2025 року № 316 о/с «Про особовий склад» щодо звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 за пунктом 8 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)). 
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною шостою статті 43 Конституції України визначено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон № 580.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 580 Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Частиною першою статті 3 Закону № 580 передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 580 поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
Згідно з частинами першою, другою статті 59 Закону № 580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Статтею 60 Закону № 580 визначено, що відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням служби в поліції, регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби в поліції.
На підставі пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).
Відповідно до частин першої - третьої статті 1 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Суд зазначає, що спірні у цій справі правовідносини виникли щодо незаконного, на думку позивача, звільнення його зі служби в поліції у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися тоді, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі (зокрема постанови від 31 жовтні 2019 року у справі № 825/598/17, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 12 червня 2023 року у справі № 560/10571/21).
Так, згідно з преамбулою Закону № 580 цей закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Норми статті 77 Закону № 580 передбачають, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій) (пункт 8 частини першої статті 77 Закону № 580).
Водночас нормами Закону № 580 не врегульований порядок переходу на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Тож у такому разі застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду.
Відповідно до частини першої статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 805/3724/15-а зазначив, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП України. Припинення трудового договору і прийняття на роботу мають бути оформлені наказами чи розпорядженнями відповідних власників підприємств або уповноважених ними органів про звільнення працівника з попереднього місця роботи та про прийняття його на нове місце роботи в порядку переведення, відповідно до пункту 5 статті 36 КЗпП України у погоджений сторонами строк. Отже, для переведення працівника на інше підприємство необхідна згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (з основної діяльності) від 02 травня 2025 року № 120 «Про призов та відправку у військові частини військовозобов`язаних (резервістів), призваних під час загальної мобілізації» наказано нижчепойменованих військовозобов`язаних 02 травня 2025 року відправити до відділення резерву пункту попереднього збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 , вважати призваними 02 травня 2025 року для проходження військової служби: у військову частину НОМЕР_1 – солдата запасу ОСОБА_1 .
Отже, позивач 02 травня 2025 року прийнятий на військову службу до Збройних Сил України за призовом під час мобілізації.
Водночас нормами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону. Указане кореспондується також з положеннями частини першої статті 1 Закону № 2232.
Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.
Так, зокрема частиною третьою указаної статті визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
У частинах шостій та сьомій статті 119 КЗпП України визначено вичерпний перелік осіб, на яких не поширюються вищезгадані гарантії, а саме: гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився; гарантії, передбачені частинами другою і третьою цієї статті, не поширюються на осіб, які визнані винними у вчиненні кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби (військових кримінальних правопорушень) під час особливого періоду і вирок стосовно яких набрав законної сили.
Частиною другою статті 39 Закону № 2232 передбачено, що громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжено та діє донині.
Воєнний стан, у розумінні положень статті 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Тож, на основі аналізу наведених вище законодавчих положень висновується, що передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи, посади поширюються на працівника з дня прийняття його на військову службу під час дії воєнного стану.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2025 року у справі № 280/7366/23.
Суд уважає, що гарантії, встановлені частиною третьою статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.
За таких обставин суд доходить висновку, що з моменту призову (прийняття) на військову службу за громадянами України, які були призвані (прийняті) на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються місце роботи та посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.
Водночас суд наголошує, що призов (прийняття) на військову службу під час мобілізації не є тотожним із переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), на яку посилається відповідач, як на підставу звільнення позивача зі служби в поліції.
Як встановив суд позивач прийнятий на військову службу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тож на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, зокрема в частині збереження на період проходження військової служби місця роботи та посади в ГУНП у Львівській області.
Доводи відповідача про те, що позивач отримує грошове забезпечення, як військовослужбовець, згідно з пунктом 2 розділу І наказу Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, проте згідно зі статтею 66 Закону № 580 поліцейський не може під час проходження служби займатися іншою оплачуваною діяльністю, крім науково-педагогічної, наукової або творчої, суд відхиляє, оскільки Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» з частини третьої статті 119 КЗпП України виключено формулювання про збереження заробітної плати за середнім заробітком для військовослужбовців, що свідчить про те, що позивач не отримує заробітної плати за службу в поліції.
За наведених обставин, ураховуючи положення частини третьої статті 119 КЗпП України, суд доходить висновку про те, що ГУНП у Львівській області не мало законних підстав для звільнення позивача зі служби в поліції відповідно до пункту 8 частини першої статті 77 Закону № 580, а тому оскаржуваний наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05 травня 2025 року № 316 о/с «Про особовий склад» щодо звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 за пунктом 8 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)) є протиправним та підлягає скасуванню.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2025 року у справі № 440/4057/23, яку суд ураховує на підставу частини п`ятої статті 242 КАС України. 
За приписами частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Ураховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення позивача зі служби в поліції та з метою належного захисту його порушеного права належить поновити старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП з 05 травня 2025 року.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді необхідно допустити до негайного виконання.
За змістом частини першої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
Щодо строку звернення позивача з цим позовом до суду, суд зазначає таке.
За змістом частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який, за загальним правилом, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Суд відзначає, що спірний наказ виданий відповідачем 05 травня 2025 року, утім в матеріалах справи відсутні докази ознайомлення позивача з цим наказом у день його видання чи докази його вручення позивачу.
Водночас як слідує з матеріалів справи копію оскаржуваного наказу та матеріали, що слугували підставою для його видання, позивач отримав лише разом з відповіддю на адвокатський запит його представника за № 187064-2025 від 10 червня 2025 року.
Оскільки вказана відповідь датована 10 червня 2025 року, а з цим позовом до суду позивач звернувся 16 червня 2025 року, то встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України місячний строк ним не пропущений.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
За змістом частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.
Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл також не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,- 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (пл. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, 79000) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05 травня 2025 року № 316 о/с «Про особовий склад» про звільнення зі служби в поліції старшого сержанта поліції ОСОБА_1 за пунктом 8 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)).
Поновити старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП з 05 травня 2025 року.
Рішення суду в частині поновлення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 на посаді поліцейського взводу № 2 роти № 3 батальйону поліції особливого призначення «Корпус оперативно-раптової дії» (стрілецький) ГУНП з 05 травня 2025 року допустити до негайного виконання.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повний текст рішення складено 05 січня 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна