ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" січня 2026 р. справа № 300/8288/25
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Остап`юка С.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:

14.11.2025 ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.11.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивач позовні вимоги щодо предмету даного адміністративного позову обґрунтовує тим, що 21.07.2025 звернувся із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі пункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за своїм батьком, який є особою з інвалідності ІІ групи. 02.08.2025 Військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у задоволенні рапорту, з підстав наявність інших членів сім`ї першого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за батьком позивача. Вважає протиправною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 у звільненні з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за своїм батьком, який є особою з інвалідності ІІ групи, оскільки до рапорту додав необхідний перелік документів, що підтверджують підстави звільнення, у зв`язку з чим просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , прийняти рішення (наказ) про звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за особою з інвалідністю ІІ групи (батьком ОСОБА_1 ).
Відповідач – Військова частини НОМЕР_1 направила суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин. Просив в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що відповідно до приписів Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини, зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо такі особи самі потребують постійного догляду. Проте відповідно до наданої позивачем довідки з Західного міжрегіонального управління юстиції центрального відділу реєстрації актів цивільного стану № 69/09.1 03-06 від 04.12.2024 було встановлено, що у батька позивача ОСОБА_2 наявна особа першого ступеня споріднення – син ОСОБА_3 . Відтак до рапорту на звільнення з військової служби позивача не було подано документів, які б засвідчували інвалідність особи першого ступеня споріднення рідного брата ОСОБА_3 , чи його потребу у постійному догляді, та який відповідно до Сімейного кодексу України зобов`язаний здійснювати догляд за своїм батьком. Тому військовою частиною було правомірно та обгрунтовано відмовлено в задоволені рапорту про звільнення з військової служби.
Позивач та його представник скористалися правом на подання відповіді на відзив, який обґрунтований тим, що разом із рапортом військовослужбовець надав усі необхідні документи, якими встановлено неможливість здійснення фактичного догляду за своїм батьком ОСОБА_2 , його рідним братом ОСОБА_3 . Вказав, що ОСОБА_3 здійснює постійний догляду за своєю хворою дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та неповнолітнім сином і фактично проживає окремо від свого батька. Батько ж постійно проживає із позивачем. Відтак вважає доведеним факт неможливості догляду за своїм батьком, особою з інвалідністю ІІ групи іншим сином. Зазначили, що формальне існування сина, який вже здійснює постійний догляд за дружиною, особою з інвалідністю ІІ групи та неповнолітнім сином є об`єктивною обставиною, яка унеможливлює виконання такого обов`язку, що відповідає висновкам Верховного Суду викладеним у справі №380/16966/24 від 27 лютого 2025 року. Тому позивач звертаючись із рапортом про його звільнення з військової служби діяв у межах визначених чинним законодавством та має усі законні підстави щодо звільнення його з військової служби.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заяві по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 , проходить військову службу за призовом під час мобілізації, є водієм-стрільцем відділення охорони роти охорони у Військовій частині НОМЕР_1 .
21.07.2025 позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби на підставі пункту “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своїм батьком ОСОБА_2 , який є особою з інвалідності ІІ групи.
До рапорту позивач долучив нотаріально засвідчені копії: паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків; свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 ; паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_2 ; пенсійного посвідчення серія НОМЕР_3 ; висновку МСЕК серії 12ААД №056762 від 23.07.2024; висновки ЛКК №605 від 18.05.2025; свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 24.12.2002 між батьком та матір`ю; заяви ОСОБА_2 від 26.03.2025; свідоцтва про народження серія НОМЕР_5 ; акту обстеження матеріально-побутових умові №2050 від 23.01.2025; акту обстеження сімейного стану військовослужбовця від 14.03.2025; паспорту та реєстраційного номеру облікової картки платника податків ОСОБА_3 ; довідки від 16.11.2023 №К/65; свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 ; витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №156/25/1929/Р від 23.06.2025 щодо ОСОБА_4 ; витягу з реєстру актів цивільного стану; свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 01.07.2014; свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 від 22.01.2021; свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 від 16.06.2014; свідоцтва про смерть серії НОМЕР_10 від 03.03.2025; свідоцтва про смерть серії НОМЕР_11 від 24.02.2025; свідоцтва про смерть серії НОМЕР_12 від 24.02.2025.
02 серпня 2025 року командуванням Військової частики НОМЕР_1 надано відповідь в якій зазначено, що на даний час відсутні підстави для прийняття позитивного рішення військовою частиною НОМЕР_1 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби під час дії воєнного стану, оскільки до рапорту про звільнення з військової служби позивачем не додано повного пакету документів, а саме, те що рідний брат ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 сам потребує постійного стороннього догляду.
Зазначені обставини сторонами не заперечуються.
Позивач, вважаючи протиправною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 у його звільненні з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд зазначає таке.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Статтею 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (частина 1).
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частина 3).
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5).
Звільнення з військової служби визначає стаття 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" встановлено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Предметом даного адміністративного позову є відмова позивачу у звільненні з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з підстав наявності інших членів сім`ї першого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Інших підстав для відмови позивачу у звільненні з військової служби відповідач не оспорює, в тому числі і не оспорюють, як наявність у батька позивача другої групи інвалідності так і необхідність здійснення за нею постійного догляду. А тому суд, надає правову оцінку виключно обставинам, які стали підставою для відмови позивачу у звільненні з військової служби.
Як встановлено судом, батько позивача – ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи, який за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та допомоги, як особа яка через наявність порушень функцій організму не може самостійно пересуватись та самообслуговуватися, що підтверджується наявними у матеріалах адміністративної справи висновком МСЕК серії 12ААД №056762 від 23.07.2024 та висновками ЛКК від 18.09.2025 №605.
Встановлюючи наявність інших членів сім`ї першого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як підстави для відмови у звільненні позивача з військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до аналізу абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", суд зазначає, що для звільнення з військової служби у випадку необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, достатньою є наявність однієї з таких умов: - відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи; - інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином “відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи” означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж “юридичної наявності” інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №380/16966/24 від 27 лютого 2025 року.
Відповідно до долучених до даної адміністративної справи документів, суд встановив, що у ОСОБА_2 , крім позивача, наявний член сім`ї першого ступеня споріднення – інший син ОСОБА_3 та відсутні інші члени сім`ї другого ступеня споріднення. 
Судом встановлено, що у відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 01.03.2011 року, ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та фактично здійснює догляд за останньою, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №156/25/1929/В від 23.06.2025 та рекомендаціями, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю від 11.07.2025. 
Окрім цього в шлюбі у них народився син ОСОБА_5 2014 року народження.
При цьому, ОСОБА_3 , відповідно до акту обстеження сімейного стану військовослужбовця від 14.03.2025, виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 не проживає разом з батьком, а фактично зареєстрований та проживає за іншою адресою, та саме позивач фактично проживає із останнім. 
Відтак, оскільки ОСОБА_3 здійснює догляд за своєю хворою дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та виховує і утримує неповнолітнього сина, тому його відсутність охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й його нездатність виконувати обов`язки з належного догляду через об`єктивні обставини (вже здійснення догляду за хворою дружиною, особою з інвалідністю ІІ групи).
У цьому випадку, хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення, його неможливість здійснювати догляд за ОСОБА_2 у зв`язку із здійсненням догляду за своєю дружиною - особою з інвалідністю ІІ групи є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд. 
При цьому, на переконання суду, здійснення догляду за однією особою об`єктивно унеможливлює здійснення належної, достатньої (повноцінної) допомоги та догляду за іншою особою. 
З огляду на це, наявність у ОСОБА_2 іншого сина не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби, оскільки такий член сім`ї першого ступеня споріднення не може взяти на себе належну фактичну опіку і здійснювати необхідний постійний догляд через об`єктиві обставини (вже здійснення догляду за іншою особою).
Інші члени сім`ї другого ступеня споріднення ОСОБА_2 , зокрема: мати ОСОБА_6 , 1933 р.н., батько ОСОБА_7 , 1931 р.н., та сестра ОСОБА_8 , 1956 р.н., померли, що підтверджується свідоцтвами про смерть серії НОМЕР_10 від 03.03.2025, серії НОМЕР_11 від 24.02.2025 серії НОМЕР_12 від 24.02.2025; ??шлюб з дружиною ОСОБА_9 розірваний у 2002 році, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 24.12.2002; онук ОСОБА_10 , 2014 р.н.; онука ОСОБА_11 , 2021 р.н.; онук ОСОБА_5 , 2014 р.н. неповнолітні.
Вказане також підтверджується актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 14.03.2025 виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як наслідок, позивачу протиправно відмовлено у звільненні з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права в даних правовідносинах, суд зазначає наступне.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішеннях по справах “Клас та інші проти Німеччини”, “Фадєєва проти Росії”, “Єрузалем проти Австрії” Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень – єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;
Відповідно до частини 4 статті 245 даного Кодексу у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Відтак застосовуючи механізм захисту порушеного права та його ефективного відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною 2 статті 9, статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, та з метою подальшого недопущення порушень прав позивача та ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає необхідним зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". 
З огляду на викладене позовні вимоги є обґрунтованими, а позов такий, що підлягає до задоволення.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправною відмову командира Військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом “г” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_13 ) звільнити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_14 ) з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за батьком ОСОБА_2 ІІ групи інвалідності.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційної адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  

Суддя   Остап`юк С.В.