К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року місто Київ

справа № 756/4146/25
апеляційне провадження № 22-ц/824/16921/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Токовенка Олексія Володимировича на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Шролик І.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в :
У березні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 23 грудня 2024 року в розмірі 43 000,00 доларів США, три відсотки річних в розмірі - 87 доларів США 12 центів , витрати по сплаті судового збору в розмірі 12 112,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог вказує, що 23 грудня 2024 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 43 000 доларів США, які зобов`язався повернути частинами: 20000, 00 доларів США до 30 січня 2025 року, решту коштів - 23 000,00 доларів США до 25 березня 2025 року. На підтвердження укладення договору позики ОСОБА_1 написав розписку про отримання грошових коштів. 
Враховуючи, що відповідач не повернув борг, він зобов`язаний сплатити також 3 % річних від суми боргу на підставі частини 2 статті 625 ЦК України.
Посилаючись на те, що відповідач кошти не повернув, на вимоги щодо повернення коштів не реагує, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 23 грудня 2024 року в розмірі 43 000,00 доларів США, три відсотки річних в розмірі - 87 доларів США 12 центів , витрати по сплаті судового збору в розмірі 12 112,00 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Токовенко О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції відмовивши у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позбавив відповідача права довести свою позицію та залишив підставою для рішення - документ, автентичність якого обгрунтовано ставиться під сумнів.
Наголошував, що у судовому засіданні відповідач не заперечував факт наявності між сторонами певних боргових відносин, однак категорично заперечував свою участь у складанні та підписанні спірної розписки.
Вказує, що неналежне дослідження питання автентичності спірного документа та відсутність комплексного аналізу інших доказів (зокрема за наявності часткового визнання відповідачем отримання лише 20 000 доларів США), суд дійшов передчасних висновків про задоволення позову.
Також зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, визнавши розписку безумовним і самодостатнім доказом передачі позивачем 43 000 доларів США, попри те, що її автентичність прямо заперечується відповідачем, а обов'язок доведення факту передачі грошових коштів покладено на позивача.
У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Гула М.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що її доводи є безпідставними та не спростовують висновків суду. Зазначає, що судом правомірно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, оскільки відповідачем не було надано суду умовно-вільні зразки з метою призначення експертизи у кількості 15 штук, тоді як саме для цього і було оголошено перерву у розгляді справи. Не бажання відповідача реалізовувати свої права належним чином - це особисте право відповідача, але таке право не повинно перешкоджати правам Позивача на швидкий та справедливий судовий розгляд. На переконання позивача Оболонський районний суд міста Києва всіляко сприяв реалізації прав відповідача від надання строку для подання відзиву на позовну заяву та заявлення клопотання про почеркознавчу експертизу встановлений процесуальним кодексом строк до надання можливості надати умовно-вільні зразки почерку на стадії розгляду прави по суті спору. Судом було встановлено наявність між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 правовідносин за договором позики, що не спростовано відповідачем, у зв'язку з чим суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Токовенко О.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_2 адвокат Гула М.С. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення суду, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 отримав грошові кошти у сумі 43 000 доларів США, які зобов`язався повернути частинами 20 000,00 доларів США до кінця січня (30.01.2025 року), решту коштів 23 000,00 доларів США віддати до 25 березня 2025 року. На розписці міститься дата, прізвище та підпис позичальника.
Станом на дату розгляду справи докази повернення  ОСОБА_1 отриманих в борг грошових коштів відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані та доведені належними та допустимими доказами. Позивачем доведено факт передачі в борг коштів у розмірі 43 000 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача про отримання в борг грошових коштів. При цьому відповідач доказів повернення коштів, отриманих у позивача у борг, у строки, визначені договорами позики, не надав. Суд вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за користування коштами, оскільки інший розмір не визначений умовами договору.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 367/7135/16-ц, від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 31 січня 2019 року в справі № 295/11438/16-ц, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16, від 22 серпня 2019 року в справі № 369/3340/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 604/1038/16, від 25 лютого 2020 року в справі № 756/12238/16-ц, від 04 березня 2020 року в справі № 632/2209/16, від 29 квітня 2020 року в справі № 759/5787/18, від 08 жовтня 2020 року в справі № 194/1126/18, від 11 червня 2021 року в справі № 753/11670/17, від 14 липня 2021 року в справі № 750/2316/19, від 26 квітня 2022 року в справі № 753/1349/20, від 16 листопада 2022 року в справі № 301/2052/18.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 523/1712/18 (провадження № 61-1220св21) зроблено висновок, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 758/7498/20 вказано, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13».
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, в обумовлений в ньому строк відповідач зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, тому наявні підстави для стягнення заборгованості. 
За таких обставин, суд обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення боргу за розпискою у розмірі 43 000 доларів США.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову в частині стягнення 3% річних у суду першої інстанції не було, оскільки заявлення до стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми за договором позики (безвідсотковий) від 23 грудня 2024 року з 31 січня 2025 року є таким, що прямо суперечить вимогам пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а саме того, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Тому, у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних слід відмовити, оскільки вони суперечать вимогам закону.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовивши у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи позбавив відповідача права довести свою позицію та залишив підставою для рішення - документ, автентичність якого обгрунтовано ставиться під сумнів, з огляду на наступне.
Так, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 28 травня 2025 року. 
Однак, таке засідання не відбулось, представник відповідача звернувся із клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач не отримував позовну заяву та останньому необхідно ознайомитись із матеріалами справи. Дану заяву було задоволено судом та призначено наступне судове засідання на 23 червня 2025 року, що було узгоджено зі сторонами.
Таким чином, судом першої інстанції надано можливість стороні відповідача скористатись своїми правами, зокрема надати відзив на позов, долучити відповідні докази та серед іншого заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. 
23 червня 2025 року на судове засідання, про яке відповідач був належним чином повідомлений останній не з`явився, відзиву на позов не подано, заяв та/або клопотань заявлено відповідачем не було. 
З огляду на наведене, судом першої інстанції закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.08.2025 року о 14:00. 
На судовому засіданні по суті спору, що відбулось 04.08.2025 року представник відповідача, в порушення процесуальних строків заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Однак доказів поважності пропуску строку та/або клопотання про поновлення пропущеного строку та/або повернення справи до підготовчого провадження відповідачем не заявлено. 
Незважаючи на це, судом було роз`яснено представнику відповідача про необхідність у наданні до суду умовно-вільних зразків з метою призначення експертизи у кількості 15 штук. та зобов`язав представника відповідача забезпечити явку відповідача та разом із цим оголосив перерву для можливості надання вказаних зразків почерку. 
На судове засідання, що відбулось 08.08.2025 року з`явився безпосередньо відповідач, надавши суду замість умовно-вільних зразків почерку - експериментальні зразки, а саме власний рукописний текст, які він написав на листках свого блокноту. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, сьома статті 81 ЦПК України).
У відповідності до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом правомірно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (рішення ЄСПЛ у справах «Мушта проти України», заява № 8863/06, п. 37; «Kreuz v. Poland», заява № 28249/95, п. 53; «Golder v. the United Kingdom», заява № 4451/70, п. 38, «Stanev v. Bulgaria», заява № 36760/06, п.п. 229-230).
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в пункті 35 рішення від 07.07.1989 у Документ сформований в системі «Електронний суд» 04.11.2025 5 справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У справі «Крупник проти України» (Krupnyk v. Ukraine) від 24.04.2025 ЄСПЛ підтвердив, що зацікавлені сторони зобов`язані проявляти особливу ретельність у захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів для ознайомлення з розвитком провадження.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення в частині позовних вимог про стягнення суми боргу ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення суми боргу підлягає залишенню без змін, а в частині стягнення 3% річних рішення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вимог таких позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Токовенка Олексія Володимировича - задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 87,12 доларів США скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: