ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ

03.02.2026	м. Суми	Справа № 920/1147/25	

Господарський суд Сумської області у складі головуючого судді Ковтуна В.М., за участі секретаря судового засідання Саленко Н.М., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи № 920/1147/25
за позовом Благодійної організації "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" 
(вул. Велика Васильківська, буд. 27, кв. 3, м. Київ, 01024, 
код ЄДРПРОУ 44770525) 
до відповідача Фізичної особи - підприємця Бохана Павла Сергійовича 
(  
АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про стягнення 619 961 грн 65 коп.

За участю:
представник позивача БО "Благодійний фонд ТІМ4ЮА" - Колесніченко Б.В.,
представник відповідача Бохан П.С. - Бохан С.О.

Суть спору: 08.08.2025 позивач подав до суду через систему "Електронний суд" позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість на загальну суму 619 961,65 грн (Шістсот дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят одна гривень 65 коп.), з яких 368 602,80 грн (Триста шістдесят вісім тисяч шістсот дві гривні 80 коп.) - основна заборгованість, 156 290,92 грн. (Сто п`ятдесят шість тисяч двісті дев`яносто гривень 92 коп.) - пені, 18 935,08 грн (Вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять п`ять гривень 08 коп.) - 3% річних, 76 132,85 грн. (Сімдесят шість тисяч сто тридцять дві гривні 85 коп.) - індекс інфляції. Стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з суми сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2025, справу № 920/1147/25 призначено до розгляду судді Ковтуну В.М.
Ухвалою від 12.08.2025 Господарський суд Сумської області позовну заяву залишив без руху; встановив позивачу строк - десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання належних доказі сплати судового збору за подання позовної заяви до Господарського суду Сумської області у розмірі 7 439 грн 54 коп., а також зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.
15.08.2025 через систему "Електронний суд" від позивача Благодійної організації "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" надійшла заява (вх. № 3900 від 15.08.2025) про усунення недоліків, до якої долучено докази сплати судового збору. 
Ухвалою від 27.08.2025 суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/1147/25; справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Сторонам надано строк для подання заяв по суті справи (відзиву, відповіді на відзив, заперечення).
10.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача ФОП Бохан П.С. адвоката Бохана С.О. надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 4328, 4878 від 10.09.2025) відповідно до змісту якого серед іншого просить суд відмовити у позові повністю, витребувати у позивача для огляду судом та представником відповідача в приміщенні Господарського суду Сумської області оригіналу договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2022.
10.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача ФОП Бохан П.С. адвоката Бохана С.О. надійшла заява № 1009/1147-1 (вх. № 4892, 4893 від 10.09.2025), відповідно до змісту якої просить здійснити перехід розгляду справи № 920/1147/25 від спрощеного позовного провадження до розгляду цієї справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче судове засідання. У випадку відмови у задоволенні клопотання про здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, справу розглядати в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, справу призначити до розгляду в режимі відеоконференцзв`язку за участю представника відповідача Бохана С.О. поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
Ухвалою від 12.09.2025 суд постановив: 
- у задоволенні Заяви представника відповідача Бохан С.О. від 10.09.2025 вих. № 1009/1147-1 (вх. 4892 від 10.09.2025) про здійснення переходу розгляду справи № 920/1147/25 від спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначення підготовчого судового засідання - відмовити;
- заяву представника відповідача Бохан С.О. від 10.09.2025 вих № 1009/1147-1 (вх. 4892 від 10.09.2025) про розгляд справи № 920/1147/25 з повідомленням сторін - задовольнити;
- призначити судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням сторін на 29.09.2025, 10:00;
- задовольнити Заяву представника відповідача Бохан С.О про участь у всіх судових засіданнях в режимі відеоконференції (вх.№ 4893 від 10.09.2025) у справі №920/1147/25.
18.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача Благодійної організації "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" адвоката Колесніченка Б.В. надійшла відповідь на відзив (вх. № 4461 від 18.09.2025), відповідно до змісту якої просить задовольнити позов у повному обсязі. 
23.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача ФОП Бохан П.С. адвоката Бохана С.О. надійшла заява від 23.09.2025 № 2309/1147 про продовження строку для надання заперечень 
У судовому засіданні 29.10.2025 суд ухвалою без складання окремого документа із внесенням до протоколу судового засідання задовольнив клопотання відповідача, викладене у п. 2 відзиву на позовну заяву (вх. № 4328, 4878 від 10.09.2025) про витребування оригіналу документа, зобов`язав представника позивача надати до суду оригінал договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2022. У судовому засіданні суд оголосив перерву до 24.11.2025, 15:00.
24.11.2025 через систему "Електронний суд" від відповідача Бохана П.С. надійшло клопотання від 24.11.2025 № 2411/1147 (вх. № 5621 від 24.11.2025), відповідно до якого просить суд:
- долучити клопотання до матеріалів справи;
- провести судове засідання, яке призначене на 24.11.2025, 15:00, без особистої участі відповідача;
- у випадку надання позивачем оригіналу договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2022 безпосередньо у судове засідання залучити вказаний договір до матеріалів справи до прийняття рішення; завантажити скановану копію оригіналу договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2022 в електронний кабінет підсистеми "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи; надати відповідачу можливість оглянути оригінал договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2022 в перерві між судовими засіданнями в приміщенні Господарського суду Сумської області; з метою огляду відповідачем оригіналу договору та надання строку для підготовки та подання до суду відповідних заяв та додаткових пояснень (при необхідності), відкласти розгляд справи.
У судовому засіданні 24.11.2025 суд оглянув наданий позивачем оригінал договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2025. За клопотанням представника позивача Колесніченка Б.В. оригінал договору долучено до матеріалів справи № 920/1147/25, сканована копія наданого позивачем договору долучена до електронного кабінету підсистеми "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. 
Ухвалою від 24.11.2025 суд задовольнив клопотання відповідача від 24.11.2025 № 2411/1147 (вх. №5621 від 24.11.2025); відклав судове засідання у справі на 16.12.2025, 15:00.
11.12.2025 відповідач ФОП Бохан П.С. надав до суду Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи від 11.12.2025 №1112/1147 (вх. 6352 від 11.12.2025), відповідно до змісту якого просить призначити у справі № 920/1147/25 за позовом Благодійної організації "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" до Фізичної особи - підприємця Бохана Павла Сергійовича, про стягнення 619 961 грн. 65 коп. судово- почеркознавчу експертизу. Проведення судово-почеркознавчої експертизи доручити експертам Сумського відділення Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса" Міністерства юстиції України (адреса: 40000, м. Суми, майдан Незалежності, 8, телефон: (0542) 70-19-27, (0542) 70-19-28, e-mail: sumy@nncise.org.ua.). На вирішення експертів поставити наступні питання:
- Чи виконано підпис на договорі розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17 листопада 2022 р. в розділі "Виконавець" на лінії біля слів "Павло БОХАН" особисто Боханом Павлом Сергійовичем чи іншою особою з наслідуванням його підпису?
- Чи виконано підпис на додатку від 17.11.2022 р. № 1 "Технічне завдання на створення програмного забезпечення" до договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17 листопада 2022 р. в розділі "Виконавець" на лінії біля слів "Павло БОХАН" особисто Боханом Павлом Сергійовичем чи іншою особою з наслідуванням його підпису?
15.12.2025 позивач надав до суду через систему "Електронний суд" Заперечення на клопотання відповідача від 11.12.2025 (вх. №6008 від 15.12.2025), відповідно до змісту якого заперечує проти призначення у справі почеркознавчої експертизи.
У судовому засіданні 16.12.2025 суд ухвалою без складання окремого документа із внесенням до протоколу судового засідання задовольнив клопотання представника відповідача від 23.09.2025 про продовження строку для подання заперечень та оголосив перерву у судовому засіданні до 08.01.2026, 15:00.
Ухвалою суду від 16.12.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи від 11.12.2025 № 1112/1147 (вх. № 6352 від 11.12.2025).
22.12.2025 представником відповідача надано до суду Заперечення (на відповідь на відзив) (вх. № 6148, 6541 від 22.12.2025).
06.01.2026 позивач надав до суду через систему "Електронний суд" Додаткові пояснення у справі (вх. № 52 від 06.01.2026).
08.01.2026 представник відповідача надав до суду через систему "Електронний суд" Клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (вх. № 93 від 08.01.2026).
У судовому засіданні 08.01.2026 суд ухвалою без складання окремого документа із внесенням до протоколу судового засідання від 08.01.2026 задовольнив клопотання представника відповідача (вх. № 93 від 08.01.2026) та оголосив перерву у судовому засіданні до 27.01.2026, 15:30.
08.01.2026 позивач надав Додаткові пояснення у справі (вх № 99 від 08.01.2026), відповідно до змісту яких просить відмовити відповідачу у прийнятті додаткових доказів - заяви свідка ОСОБА_2 та продовжити розгляд справи без врахування вказаного доказу.
19.01.2026 представник відповідача надав суду Додаткові пояснення у справі (вх. № 291 від 19.01.2026).
27.01.2026 представник відповідача надав до суду через систему "Електронний суд" Клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи (вх. № 437 від 27.01.2026), відповідно до змісту якого просить відкласти розгляд справи № 920/1147/25 до завершення надзвичайної ситуації державного рівня в електричних системах України.
Ухвалою від 27.01.2026 суд задовольнив частково Клопотання представника відповідача Бохан С.О. (вх. № 437 від 27.01.2026) про відкладення (перенесення) розгляду справи. Відклав судове засідання для розгляду справи по суті з повідомленням сторін на 03.02.2026, 09:30. Встановив резервний час для розгляду справи по суті з повідомленням сторін: на 03.02.2026, 10:00 та 03.02.2026, 15:30.
В судовому засіданні 03.02.2026 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання 03.02.2026 проти задоволення поз-ову заперечував.
Судовий процес на виконання ч. 1 ст. 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Під час судового розгляду, відповідно до статей 209, 210 ГПК України були з`ясовані всі обставини, на які сторони у справі посилалися, як на підставу своїх вимог та/або заперечень, та досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи.
У судовому засіданні 03.02.2026 в порядку абз. 1 ч. 1 ст. 219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України проголосив скорочене рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд прийшов до наступних висновків.
17.11.2022 сторони уклали Договір розробки програмного забезпечення № 2ПЗ (далі Договір), за підп. 1.1.1. якого на умовах цього Договору та положень Технічного завдання (додаток № 1 до цього Договору), Виконавець (Відповідач) прийняв на себе зобов`язання за оплату виконати роботи для Замовника (Позивача) з розробки програмного забезпечення, а Замовник прийняти результати робіт, які відповідають цьому Договору, та сплатити їх вартість.
Відповідно до розділу А Договору сторонами передбачені Договірні дефініції:
Технічне забезпечення - детальний перелік характеристик, функціоналу, можливостей та вимог до якості, висунуті до програмного забезпечення, а також мета та завдання, для яких призначене програмне забезпечення.
Програмне забезпечення - сукупність даних та команд, для функціонування електронно обчислювальних машин (ЕОМ) та інших комп`ютерних засобів з метою отримання певного результату, включаючи підготовчі матеріали, отримані в ході розробки програми для ЕОМ, що породжують нею аудіовізуальні зображення. Для мети цього договору під Програмним забезпеченням визнається продукт, який замовлений Замовником, відповідно до опису, що містить Технічне завдання.
Проміжна редакція Програмного забезпечення - чернеточні версії та об`єктного коду Програмного забезпечення та/або його окремих частин та компонентів, які надаються для проміжної оцінки та перевірки Замовником за результатом закінчення Виконавцем кожної окремої стадії роботи.
Після завершення робіт зі створення Програмного забезпечення Виконавець зобов`язаний повідомити Замовника про готовність Програмного забезпечення до приймання-передачі, а також передати готове програмне забезпечення в хмарному репозиторії Замовника: https://github.com/team4ua та в робочу версію продукту онлайн: https://www.map.wearehit.org/.
З моменту отримання цього повідомлення Замовник зобов`язаний провести тестування та перевірку Програмного забезпечення протягом розумного строку, але не більше 10 робочих днів від дня фактичного отримання копії Програмного забезпечення (п.2.1. Договору).
Виконавець розпочинає виконувати роботи, передбачені цим Договором, одразу після підписання цього Договору (підп. 5.1.1. Договору).
Термін виконання робіт та створення кожної проміжної редакції Програмного забезпечення становить 20 робочих днів в місяць, та додатково продовжується на етапі планування розробки нових модулів продукту (підп. 5.1.2. Договору).
Загальний термін виконання робіт, який включає в себе проміжну редакцію програмного забезпечення: до 01.04.2023 та додатково погоджується на стратегічному плануванні релізу програмного продукту (підп. 5.1.3. Договору).
Відповідно до підп. 5.2.1. Договору Замовник з моменту отримання повідомлення Виконавця про готовність проміжної редакції Програмного забезпечення зобов`язаний негайно провести його тестування та перевірку на предмет відповідності Технічному завданню та меті цього Договору.
Вказане тестування та перевірка здійснюється Замовником протягом розумного строку, однак не більше 10 робочих днів від дня отримання Замовником копії проміжної редакції Програмного забезпечення.
Під час проведення перевірки Замовник вправі задавати будь-які питання, пов`язані з функціонуванням та роботою проміжного Програмного забезпечення. У випадку відсутності у Замовника будь-яких зауважень та претензії до якості або роботи проміжного Програмного забезпечення, Замовник направляє Виконавцю письмове повідомлення про прийняття проміжної редакції Програмного забезпечення, а також, проміжний акт приймання-передачі результату робіт в 2 екземплярах, які повинні бути підписані Замовником (підп. 5.2.2. Договору). 
У випадку якщо Замовник протягом строку, встановленого пп. 5.2.1. Договору, не прийняв проміжну редакцію Програмного забезпечення та не повідомив Виконавця про будь-які зауваження або претензії, вважається, що у Замовника немає претензії та проміжна редакція Програмного забезпечення прийнята без зауважень з боку Замовника (підп. 5.2.5. Договору).
Згідно з підп. 5.2.6. Договору протягом 3 робочих днів з моменту отримання Виконавцем повідомлення про готовність прийняти проміжну редакцію Програмного забезпечення Виконавець зобов`язаний (1) підписати проміжний акт приймання-передачі виконаних робіт та один екземпляр направити Замовнику; та (2) продовжити виконувати роботи, згідно затвердженого графіку робіт (пп.. 5.1.3. Договору).
У випадку, якщо Замовник не затвердив проміжну редакцію програмного забезпечення та не повідомив Виконавця про будь-які претензії, Виконавець має право розірвати цей Договір, на умовах, встановлених цим Договором.
Відповідно до підп. 6.1.1. Договору за фактом виконання робіт Виконавець направляє Замовнику акт про надання послуг та рахунок.
При цьому, сторони узгодили, що оплата послуг Виконавця може бути здійснена шляхом перерахування Замовником суми погодженого авансу.
Рахунок має містити: загальний опис робіт, виконаних Виконавцем;
Акт про надання послуг, повинен включати: перелік наданих Послуг та період, коли вони надавались та супровідний опис роботи, що відображає виконану роботу, що містить погодинний облік часу, витраченого на роботу за цим Договором.
Сплата рахунку Виконавця здійснюється Замовником протягом 5 днів з дати підписання сторонами Акту про надання послуг (підп. 6.1.3. Договору).
Погодинна ставка Виконавця становить: 18,00 доларів США (вісімнадцять доларів США 00 центів США) за курсом НБУ на день виставлення рахунку, без ПДВ. Сплата платежів здійснюється в гривні без зміни курсу.
За прострочення строків виконання робіт Виконавець сплачує на користь Замовника пені в розмірі 20 відсотків суми погодинної ставки Виконавця, визначеної цим Договором (п. 9.5. Договору).
Пунктом 12.1. Договору передбачено, що цей Договір набуває чинності в момент його підписання сторонами та діє до 31.12.2023.
Будь-яка зі сторін має право припинити дію Договору в односторонньому порядку шляхом направлення письмового повідомлення іншій стороні. У такому повідомленні повинна бути вказана дата припинення дії Договору, при цьому саме повідомлення про одностороннє припинення дії Договору повинно бути отримано іншою стороною не менше, ніж за 1 місяць до дати припинення. Дія Договору буде вважатися припиненою з дати припинення, або, якщо повідомлення було отримане менше, ніж за 1 (один) місяць до дати припинення, по закінченню 1 (одного) місяця з дня отримання іншою стороною письмового повідомлення про намір в односторонньому порядку припинити дію Договору.
Відповідно до виписки по рахунку Відповідача, Позивач перерахував Відповідачеві 368602,80 грн., зокрема: 05.12.2022 на суму 46541,85 грн. з призначенням платежу "виплата авансу за ІТ послуги за Договором від 17/11/2022 без ПДВ", 30.12.2022 на суму 102392,00 грн. з призначенням платежу " виплата за Договором № 2ПЗ від 17/11/22 ПДВ", 03.02.2023 на суму 114352,15 грн. з призначенням платежу " оплата за послуги за актом за січень 2023 без ПДВ", 03.03.2023 на суму 105316,80 грн. з призначенням платежу "сплата за актом №4 за дог. 2ПЗ від 17/11/22 без ПДВ".
11.04.2023 Відповідач направив Позивачеві Повідомлення про завершення робіт зі створення програмного забезпечення від 11.04.2023, в якому пропонував вжити заходів по тестуванню та перевірці Програмного забезпечення, прийняти результати робіт, підписати додані акти приймання-передачі наданих послуг, та сплатити борг у розмірі 105316,80 грн. До повідомлення додано Акти № 1 від 30.11.2022, акт № 2 від 30.12.2022, акт № 3 від 31.01.2023, акт № 4 від 28.02.2023, акт № 5 від 31.03.2023, рахунок на оплату № 5 від 31.03.2023 (а.с. 24-27, том 1).
Позивач направив Відповідачеві вимогу № 28/04 від 27.04.2023 стосовно належного виконання умов Договору розробки програмного забезпечення від 17.11.22 № 2ПЗ, в якій зазначив, що враховуючи, що ФОП Бохан П.С. станом на 27.04.2023 не виконав умови Договору та порушив строки виконання робіт із створення програмного забезпечення, БО "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" вимагає протягом 5 робочих днів з дати отримання даного листа, виконати належним чином умови Договору. Також Позивач відмовив у прийнятті робіт за Договором, підписанні отриманих актів та оплати рахунків, та повідомив, що у разі невиконання Відповідачем вимоги, Позивач залишає за собою право розірвати договір в односторонньому порядку та виставити вимогу щодо повернення авансу, сплаченого за Договором (а.с. 28-29, том 1).
Відповідач надіслав відповідь на вимогу від 15.05.2023, в якій стверджував, що всі умови технічного завдання Виконавцем виконані, а готове програмне забезпечення передане згідно умов Договору. При цьому Відповідач запропонував врегулювати спір, який виник, в позасудовому порядку і дійти до спільного, взаємовигідного рішення, яке допоможе врегулювати конфлікт, що виник між сторонами Договору (а.с 32, том 1).
30.08.2023 Позивач направив Відповідачеві Повідомлення № 300802 від 30.08.2023 про розірвання Договору та повернення коштів, в якому зазначено, що оскільки станом на 30.08.2023 Позивач не отримав від Виконавця роботи, суттєве порушення строку виконання робіт, оцінюючи поведінку Виконавця відносно Замовника за Договором, Позивачем прийняте рішення про розірвання Договору в односторонньому порядку. Так, Договір розробки програмного забезпечення від 17.11.2023 № 2ПЗ вважається розірваним в односторонньому порядку зі спливу 1 місяця з дати отримання Відповідачем цього листа. У зв`язку з чим, Позивач вимагає повернення отриманих коштів за Договором розробки програмного забезпечення від 17.11.23 № 2ПЗ протягом 5 банківських днів з дати розірвання цього Договору (а.с. 34, том 1).
Відповідно до даних вебсайту "Укрпошта" 07.09.2023 Відповідач отримав повідомлення Позивача № 300802 від 30.08.2023.
За даними Позивача, зазначене повідомлення залишене Відповідачем без відповіді та задоволення.
Відповідач звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до БО «Благодійний фонд ТІМ4ЮА» про стягнення заборгованості у розмірі 105316,80 грн. Предметом спору зазначав стягнення коштів за завершення робіт зі створення програмного забезпечення за Договором розробки програмного забезпечення від 17.11.2023 № 2ПЗ. Судом прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 914/2193/23.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.02.2024 у справі № 914/2193/23, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2024, в задоволені позову відмовлено (а.с. 85-97, том 1).
Оскільки Відповідач не повернув на виконання вимоги Позивача кошти в сумі 368602,80 грн, на прострочений борг Відповідача, Позивач нарахував 76132,85 грн. - індексу інфляції та 18935,08 грн. - 3 % річних за період з 14.10.2023 року по 30.06.2025 року.
За прострочення строків виконання робіт Позивач нарахував Відповідачу 156290,92 грн. пені.
Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору в даній справі.
Вирішуючи спір у даній справі, суд приходить до наступних висновків.
Предметом доказування у даній справі є факт оплати Позивачем авансового платежу, не виконання Відповідачем умов Договору, обґрунтованість стягуваних сум.
Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі Договору, є господарськими, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 ГК України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України (чинного на час укладення договору та виконання зобов`язань за ним). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку ч.1 ст. 509 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 611 ЦК України встановлено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.
За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч.1 ст. 837 ЦК України).
Згідно з ч.2 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.
Статтею 1212 ЦК України передбачено, що:
1.Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).
За ст. 216-217, 230-231 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідач позов заперечує з викладених у відзиві підстав.
Перевіривши доводи і докази сторін, суд погоджується з Позивачем та критично оцінює позицію Відповідача.
Так, 17.11.2022 сторони уклали Договір розробки програмного забезпечення № 2ПЗ, за підп. 1.1. якого на умовах цього Договору та положень Технічного завдання (додаток № 1 до цього Договору), Виконавець прийняв на себе зобов`язання за оплату виконати роботи для Замовника з розробки програмного забезпечення, а Замовник прийняти результати робіт, які відповідають цьому Договору, та сплатити їх вартість.
Пунктом 2.1. Договору сторони погодили, що після завершення робіт зі створення Програмного забезпечення Виконавець зобов`язаний повідомити Замовника про готовність Програмного забезпечення до приймання-передачі, а також передати готове програмне забезпечення в хмарному репозиторії Замовника: https://github.com/team4ua та робочу версію продукту онлайн: https://www.map.wearehit.org/.
Відповідно до підп. 5.2.1. Договору Замовник з моменту отримання повідомлення Виконавця про готовність проміжної редакції Програмного забезпечення зобов`язаний негайно провести його тестування та перевірку на предмет відповідності Технічному завданню та меті цього Договору.
Технічним завданням до Договору передбачено створення програмного забезпечення із певними вимогами до нього, тобто певного програмного продукту.
Договором чітко визначено порядок поетапної передачі певних частин програмного забезпечення, приймання виконаних робіт, проведення тестування та перевірки виконаних робіт та підписання актів приймання-передачі, попереднє направлення Відповідачем повідомлення про готовність (виконання) робіт до приймання-передачі.
Однак, в матеріалах справи відсутні докази своєчасного повідомлення про поетапну передачу обумовлених сторонами робіт, як і докази направлення Замовнику результатів робіт кожного етапу та відповідного проміжного акту приймання-передачі виконаних робіт.
Так само, Відповідач не спростував твердження Позивача про не одержання останнім готового програмного забезпечення обумовленого Договором. Але саме програмне забезпечення (сукупність даних та команд, для функціонування електронно обчислювальних машин (ЕОМ) та інших комп`ютерних засобів з метою отримання певного результату, включаючи підготовчі матеріали, отримані в ході розробки програми для ЕОМ, що породжують нею аудіовізуальні зображення. Для мети цього договору під Програмним забезпеченням визнається продукт, який замовлений Замовником, відповідно до опису, що містить Технічне завдання) Відповідач зобов`язався розробити і передати Позивачеві в обумовлений строк у певному порядку.
Твердження Відповідача про часткову оплату Позивачем виконаних робіт, як факту прийняття останнім проміжних редакцій Програмного забезпечення, є необґрунтованим, оскільки Договором передбачено, що оплата послуг Виконавця може бути здійснена шляхом перерахування Замовником суми погодженого авансу (підп. 6.1.1. Договору), а сплата рахунку Виконавця здійснюється Замовником протягом 5 днів з дати підписання сторонами Акту про надання послуг (підп. 6.1.3. Договору).
В матеріалах справи відсутні докази підписання актів про надання послуг, водночас, містися вимога Позивача стосовно належного виконання умов Договору розробки програмного забезпечення від 17.11.22 № 2ПЗ, в якій останній відмовляє ФОП Бохан П.С. у прийнятті робіт за Договором, підписанні отриманих актів та оплати рахунків, оскільки останній порушив зобов`язання щодо строків виконання робіт і не передав результати робіт Позивачеві.
Суд також враховує, що після набрання чинності Законом від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" принцип "об`єктивної істини", який полягав в обов`язку суду з`ясовувати усі дійсні обставини, пов`язані зі спірними правовідносинами, починаючи 15.12.2017 виключений із ГПК України.
17.10.2019 набув чинності Закон від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким внесено зміни до ГПК, зокрема, змінено назву ст. 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає Позивач та Відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини, з урахуванням поданих доказів, видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, в рішенні від 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).
Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верхового Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №923/875/19 від 31.03.2021.
Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994, пункт 29).
У рішенні Суду у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини також зазначено, що вимога щодо обґрунтованості рішень не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
З урахуванням викладеного, надані Позивачем докази на підтвердження оплати авансових платежів, невиконання Відповідачем умов Договору, розірвання Договору розробки програмного забезпечення та неповернення Відповідачем авансових платежів є більш вірогідними, ніж докази надані Відповідачем.
Більше того, твердження Відповідача про долучення до матеріалів справи копії договору, який не відповідає оригіналу, суд оцінює критично.
Позиція суду грунтується на тому, що Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.02.2024, залишеним в силі Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 914/2193/23 за позовом ФОП Бохан П.С до Благодійної організації «БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА» про стягнення заборгованості за Договором розробки програмного забезпечення від 17.11.2022 № 2ПЗ, встановлено факт укладення і існування договірних відносин між сторонами (які є Позивачем та Відповідачем у даній справі) на підставі Договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2022.
Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом».
Згідно з положенням частини першої статті 326 ГПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.06.2024 по справі № 910/3646/23 виснується «…що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь- якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії».
Так, в рішенні Господарського суду Львівської області та постанові Західного апеляційного господарського суду по справі № 914/2193/23 судами встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з договору розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.20222, який за своєю природою є договором підряду, що є преюдиційними і не може повторно досліджуватися судом у іншій справі.
Окрім цього, суди встановили, що Позивачем (ФОП Бохан П.С.) не подано належних, допустимих та достовірних доказів реального виконання підрядних робіт та передачі відповідачу (БО "Благодійний фонд Тім4юа) програмного забезпечення у встановленому договором підряду порядку, що також є преюдиційним у даній справі.
Отже, приймаючи до уваги зазначене, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення основної суми боргу у розмірі 368602,80 грн. є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідно до наданого розрахунку Позивачем нараховано Відповідачу інфляційні втрати у розмірі 76132,85 грн та 3% річних у сумі 18935,08 грн на суму боргу, що становить 368602,80 грн за період з 14.10.2023 по 30.06.2025.
У відзиві Відповідач заперечує нарахування 3% річних та індексу інфляції, зазначаючи, що якщо суд визнає правомірною вимогу Позивача щодо стягнення з Відповідача сплачених Позивачем коштів, то виходячи зі змісту Договору, за правовою природою укладений сторонами Договір розробки програмного забезпечення № 2ПЗ від 17.11.2022 є договором комерційного кредиту, до якого застосовуються положення статей 1054-1056 ЦК України, а саме: різновидом фірмового кредиту, коли аванс замовника виплачується виконавцю після підписання договору.
Суд бере до уваги, позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену у постанові від 27.09.2023 у справі № 904/2295/22, зокрема: "Так, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (постанови від 10.10.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 34), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
При цьому в обох значеннях не йдеться про "користування" боржником коштами в юридичному значенні (яке можливо лише шляхом однократної сплати коштів, до того ж і визначати кошти як чужі чи свої в таких випадках неможливо). 
Тому Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності розрізняти наслідки правомірної та неправомірної поведінки боржника, оскільки такі наслідки регулюються різними нормами права.
Так, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством, зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 35), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункт 37), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 78)).
Натомість до відносин сторін слід застосовувати частину третю статті 692 ЦК України, якою встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. При цьому розмір таких процентів у зазначеній частині не встановлений.
За буквального розуміння цієї норми для задоволення вимоги продавця про стягнення "процентів за користування чужими грошовими коштами" останній мав би довести, що протягом часу, за який позивач вимагає стягнення процентів, 1) відповідач мав грошові кошти принаймні в сумі, яку позивач використав як базу нарахування процентів, 2) ці грошові кошти були чужими, 3) при цьому відповідач користувався цими коштами. Колегія суддів вважає, що законодавець не мав на увазі поставити відповідальність покупця за несвоєчасну оплату товару в залежність від цих обставин.
Здійснюючи тлумачення частини третьої статті 692 ЦК України, колегія суддів виходить з такого. Оскільки цією частиною встановлені наслідки порушення зобов`язання, то зазначена норма є охоронною. Відповідно до наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною другою статті 625 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54), від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 108)). При цьому наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 102)).
Отже, частину третю статті 692 ЦК України слід розуміти так, що під "процентами за користування чужими грошовими коштами", про які йдеться у цій частині, слід розуміти проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України."
У Договорі не зазначено про погодження умов комерційного кредиту, Позивач стягує безпідставно збережені кошти, коли підстави їх одержання відпали, отже правомірно застосовує положення ст. 625 ЦК України.
Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому застосування положень частини другої названої статті не передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 Цивільного кодексу України, право кредитора на стягнення процентів річних не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення процентів річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.
Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення становить місяць.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь - який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).
Інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання.
Таким чином, зобов`язання зі сплати як 3% річних, як і інфляційних втрат, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.0.2020 у справі №910/4590/19; пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).
Суд, перевіривши надані Позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних приходить до висновку, що вони є арифметично правильними.
Розрахунки перевірені судом за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій на сайті https://ips.ligazakon.net/calculator/ff; результати долучені до матеріалів справи. 
Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача 18935,08 грн 3% річних та 76132,85 грн інфляційних втрат, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо стягнення пені:
Позивачем заявлена до стягнення з Відповідача пеня у сумі 156290,92 грн., виходячи з суми боргу 368602,80 грн за період з 14.10.2023 по 30.06.2025.
Положеннями п. 9.5. Договору сторони унормували, що за прострочення строків виконання робіт виконавець сплачує на користь замовника пені в розмірі 20 відсотків суми погодинної ставки виконавця, визначеної цим Договором.
Згідно із частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга, третя статті 549 ЦК України).
Текстуальне тлумачення положень статті 549 ЦК України свідчить, що законодавець у цій нормі пов`язує визначення пені як виду неустойки з такими кваліфікуючими ознаками як її обчислення:
1) за кожен день прострочення виконання;
2) у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання.
Отже, поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені.
Відповідно до наданого Позивачем розрахунку вбачається, що штрафна санкція нарахована у розмірі 20 відсотків суми погодинної ставки виконавця, визначеної Договором за кожен день протягом періоду з 14.10.2023 по 30.06.2025, а не у певному відсотковому відношенні до конкретно визначеної суми боргу.
В той же час порядок застосування штрафних санкцій закріплено в нормах статті 232 ГК України (є чинною на час укладення договору та застосування штрафних санкцій), частина шоста якої визначає правило щодо періоду (строку) та порядку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).
За загальним правилом, визначеним частиною шостою статі 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Тож положення частини шостої статті 232 ГК України є диспозитивними, оскільки законом або договором може бути встановлений інший порядок, в тому числі і строк нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).
За загальним правилом, договір є універсальним регулятором приватноправових відносин, який, як і закон, є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/4164/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 903/962/17, від 07 червня 2019 року у справі № 910/23911/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 902/669/18).
Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Тож хоча укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені), однак такий строк з урахуванням положень статей 251, 252 ЦК України має бути визначений.
Період, за який нараховується пеня, має визначені часові межі - початок та кінець періоду (граничні строки) її нарахування, який, зазвичай, може бути пов`язаний з певною календарною датою або подією, що неминуче має настати. Наприклад, такий момент може бути визначений шляхом відображення, зазначення (погодження сторонами) в договорі умови про нарахування пені, зокрема, «до повного виконання зобов`язання», «до дати фактичного виконання», «до повної сплати заборгованості / погашення боргу», «протягом року / усього періоду існування заборгованості» тощо.
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання/зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені «за кожен день прострочення») нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснує, що застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.
Умови договору від 17.11.2022 № 2ПЗ не містять будь-яких додаткових застережень (зокрема, «до повного виконання зобов`язання», «до повної сплати заборгованості», «до повного погашення боргу» тощо), які свідчили б про визначення в них іншого строку нарахування штрафних санкцій, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України.
Оскільки умови договору не встановлюють періоду чи строку, за який нараховується пеня, пеня за прострочення виконання відповідачем як виконавцем зобов`язань за договором має нараховуватися за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.
Відповідно до наданого розрахунку, вбачається, що Позивач нарахував пеню за загальний період з 14.10.2023 по 30.06.2025 (за 626 календарних днів), з розрахунку 20 відстотків від суми погодинної ставки виконавця, визначеної договором, а саме зазначає 20 відсотків від 30,00 доларів США.
В той, же час, суд зазначає, що умовами укладеного між сторонами договору, а саме підпунктом 6.1.2. Договору, сторони зазначили, що погодинна ставка виконавця становить 18,00 доларів США за курсом НБУ на день виставлення рахунку.
Окрім цього, Позивачем здійснено нарахування пені поза межами строку обумовленого ч. 6 ст. 232 ГК України, в той час як пеня мала бути нарахована за період шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.
За умовами договору (п.п.5.1.3. Договору) загальний термін виконання робіт - до 01.04.2023, отже дата з якої має бути нараховуватись пеня є 02.04.2023, тому загальний строк нарахування пені становить період з 02.04.2023 по 02.10.2023.
Судом здійснено перерахунок пені за період з 02.04.2023 по 02.10.2023, враховуючи 20 відсотків від суми погодинної ставки виконавця - 18,00 доларів США , відповідно до якого розмір пені становить 27 563,13 грн. (18,00 х 20% х 184дня х 41,6110)
Приймаючи до уваги означене, суд приходить до висновку, що обґрунтованою до стягнення є сума пені, яка дорівнює 27563,13 грн. 
В інший частині пені, що становить 128727,79 грн суд відмовляє за необґрунтованістю.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Благодійної організації "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА", а саме в частині стягнення суми основного боргу у сумі 368602,80 грн, 18935,08 грн 3% річних, 76132,85 грн інфляційних втрат та 27563,13 грн пені.
В задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 128727,79 грн суд відмовляє.
Щодо розподілу судових витрат.
Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Враховуючи висновки суду про часткове задоволення позову, судові витрати, понесені Благодійною організацією "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" покладаються на Фізичну особу - підприємця Бохана Павла Сергійовича пропорційно задоволеним вимогам, а саме, у розмірі 5894,80 грн, в інший частині залишаються за Благодійною організацією "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА".
Керуючись ст. ст. 123, 129, 130, ст. ст. 185, 232, 233, 236 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Благодійної організації "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" до Фізичної особи - підприємця Бохана Павла Сергійовича про стягнення 619961 рн 65 коп. задовольнити частково. 
2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Бохана Павла Сергійовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Благодійної організації "БЛАГОДІЙНИЙ ФОНД ТІМ4ЮА" (вул. Велика Васильківська, буд. 27, кв. 3, м. Київ, 01024, код ЄДРПРОУ 44770525) 368602 грн 80 коп. основної суми боргу, 27563 грн 13 коп пені, 76132 грн 85 коп інфляційних втрат, 18935 грн 08 коп. 3% річних, 5894 грн 80 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
3. В інший частині позовних вимог - відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.
Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повне рішення складено та підписано суддею 09.02.2026.

Суддя	В.М. Ковтун