СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 січня 2026 року м. Харків Справа № 922/2622/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А., суддя Мартюхіна Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу позивача (вх.2226Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 (суддя Жиляєв Є.М., повний текст складено 03.10.2025) у справі №922/2622/25

за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Державний оператор тилу", м.Київ, 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту", м.Харків, 
про стягнення 65 025,00 грн. 

ВСТАНОВИВ:
Позивач, Державне підприємство Міністерства оборони України "Державний оператор тилу" (далі - ДП "ДОТ"), звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський завод засобів індивідуального захисту" (далі – ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту"), в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 65 025,00 грн. штрафних санкцій за державним контрактом про закупівлю №56/03-24-РМ від 11.03.2024.
Позовні вимоги мотивовані допущеним відповідачем порушенням погоджених сторонами строків поставки товару.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2622/25, ухваленим у порядку спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту" на користь ДП "ДОТ" 32 512,50 грн. неустойки за прострочення поставки товару та 2 422,40 грн. судового збору. У задоволенні решти позову відмовлено.
В основу рішення покладено висновки суду про те, що, оскільки товар був поставлений відповідачем з порушенням строку, визначеного в заявці, то відповідно до п.п.8.2, 8.4 договору позивачем було правомірно нараховано відповідачу пеню. Перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем пені (у загальному розмірі 65 025,00 грн.), Господарський суд Харківської області виснував, що вказаний розрахунок є арифметично правильним. Разом з тим, з огляду на господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної поставки продукції і його ступінь вини, приймаючи до уваги виконання відповідачем зобов`язань у повному обсязі, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків та настання інших негативних наслідків для позивача через простроченням відповідачем поставки товару за договором, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, місцевий господарський суд визнав за необхідне частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення неустойки та зменшити заявлену до стягнення неустойку на 50% (до 32 512,50 грн.).

ДП "ДОТ" 22.10.2025 через підсистему «Електронний суд» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно з якою просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2622/25 та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути з ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту" на користь ДП «ДОТ» штрафні санкції в розмірі 65025,00 грн.; судові витрати у справі №922/2622/25 покласти на ТОВ «Харківський завод засобів індивідуального захисту». 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині зменшення належної до стягнення суми неустойки на 50% від заявленої суми до стягнення, апелянт зазначає наступне: 
- судом першої інстанції помилково застосовано положення ст.551 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) та ст.233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) до спірних відносин без урахування предмету позову, статусу сторін, фактичних обставин справи та письмових доказів. Означені статті в частині «запобігання збагаченню кредитора» та «недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником» не підлягають застосуванню. За умовами державного контракту ДП «ДОТ» не є отримувачем товару, а всі сплачені суми штрафних санкцій за державним контрактом перераховуються до Державного бюджету України. Відтак, у ДП «ДОТ» відсутня заінтересованість у порушенні зобов`язання з боку постачальника та, відповідно, відсутній намір збагачення за рахунок штрафних санкцій, як указано в оскаржуваному судовому рішенні. Спірні відносини стосуються безпосередньо забезпечення обороноздатності країни в період дії воєнного стану, неналежне виконання зобов`язань відповідачем має негативний вплив на обороноздатність країни в цілому;
- Господарським судом Харківської області взагалі не досліджувались причини несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, у матеріалах справи будь-які докази, пояснення чи міркування з цього приводу відсутні. Оскаржуване рішення не містить встановлення виняткових обставин неналежного виконання відповідачем умов укладеного договору, причин неналежного виконання, невідповідності розміру стягуваної неустойки наслідкам, поведінки винної особи;
- при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд помилково не застосував практику Верховного Суду, яка підлягає застосуванню у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А., суддя Мартюхіна Н.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 апеляційну скаргу позивача залишено без руху з метою усунення скаржником допущених при поданні апеляційної скарги недоліків. 
Після отримання через підсистему «Електронний суд» від ДП "ДОТ" заяви про усунення недоліків (вх.12683 від 30.10.2025), ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.11.2025, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2622/25; встановлено строк по 25.11.2025 (включно) для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв та/або клопотань, що пов`язані з розглядом апеляційної скарги; розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення сторін.

Через підсистему «Електронний суд» 26.11.2025 від відповідача отримано відзив на апеляційну скаргу (вх.13705; документ сформовано в підсистемі «Електронний суд» 25.11.2025, тобто в межах встановленого судом строку), згідно з прохальною частиною якого відповідач просить рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2622/25 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення; судові витрати покласти на позивача.
Заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги відповідач зазначає наступне:
- ані ст.233 ГК України, ані ст.551 ЦК України не містять виключення в частині «запобігання збагаченню кредитора» та «недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником»;
- обставина перерахування штрафних санкцій, які сплачуються постачальниками за укладеними державними контрактами із закупівель товарів, робіт і послуг, до державного бюджету не може впливати на рішення суду про зменшення штрафних санкцій. Урахуванню підлягає сукупність обставин, що мають істотне значення, а не бюджет, до якого зараховується така неустойка;
- у правовідносинах, де сторона використовує результати отриманого за договором не з комерційним інтересом, а на виконання покладених на неї повноважень, усе одно має місце зменшення пені задля дотримання балансу інтересів сторін;
- негативний вплив на виконання відповідачем зобов`язань за договором мало суттєве скорочення робочого часу внаслідок повітряних тривог (коли через небезпеку для життя працівників зупиняється виробничий процес) та відключення електроенергії. Для відповідача суттєво змінилися (погіршилися) обставини у порівнянні з тими, в яких останнім було укладено договір з позивачем. Прострочення відповідача є незначним. Підприємство відповідача є стратегічно важливим, оскільки виконує замовлення для держави під час воєнного стану. Позивач не зазнав збитків чи шкоди;
- справи, на які посилається позивач, не повинні враховуватися судами через їх нетотожність із розглядуваною справою.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
11.03.2024 між ДП “ДОТ” (замовник) та ТОВ “Харківський завод засобів індивідуального захисту” (постачальник) укладено державний контракт (договір) про закупівлю №56/03-24-РМ (далі - договір), за умовами п.1.1 якого постачальник зобов`язується поставити замовнику кобуру пістолетну універсальну, вид 3 (18920000-4: сумки) (далі за текстом - товар), найменування, перелік, характеристики, обсяг, код згідно з національним класифікатором ДК якого визначені в специфікації (додаток №1) (номер оголошення про проведення закупівлі, присвоєний електронною системою закупівель - ID: UA- 2024-02-07-012287-a), а замовник - прийняти та оплатити товар у порядку та на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 1.2 договору погоджено, що отримувачами товару за договором є Об`єднані центри забезпечення Міністерства оборони України, до яких здійснюється постачання товару (далі - отримувач) для задоволення нагальних потреб функціонування держави, забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів країни.
Згідно з п.1.4 договору останній виконується в рамках виконання бюджетної програми КПКВК 2101020 “Забезпечення діяльності Збройних Сил України, підготовка кадрів і військ, медичне забезпечення особового складу, ветеранів військової служби та членів їхніх сімей, ветеранів війни” відповідно до:
- Порядку використання державним підприємством Міністерства оборони України “Агенція закупівель у сфері оборони” коштів, передбачених у державному бюджеті для оборонних закупівель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2023 №1142;
- наказу Міністерства оборони України від 02.12.2023 №716/нм “Про уповноваження державного підприємства Міністерства оборони України “Агенція закупівель у сфері оборони” на виконання функції служби державного замовника у сфері оборони”.
Валютою цього договору є національна валюта України – гривня. Загальна ціна договору та ціна за одиницю товару за цим договором визначається у специфікації (додаток №1) (п.2.1 договору).
Умови поставки погоджені сторонами в розділі 4 договору.
Так, відповідно до п.4.1 договору постачальник зобов`язаний здійснити поставку товару за цим договором у строк, визначений у специфікації (додаток №1), або у строк, визначений замовником у заявці на поставку, складеній замовником за формою, визначеною у додатку №2 до цього договору (далі - заявка на поставку товару).
Вказані у специфікації (додаток №1) або заявках на поставку товару строки поставки товару можуть бути змінені за зверненням замовника, але у будь-якому випадку - за погодженням сторін (п.4.1.1 договору).
Згідно з п.4.2 договору поставка товару здійснюється постачальником однією або окремими партіями, які формуються відповідно до заявки на поставку товару та ростовки, визначеної у специфікації (додаток №1).
За умовами п.4.3 договору заявка на поставку товару подається замовником постачальнику засобами електронної пошти у порядку, визначеному цим договором, не менш ніж за 10 (десять) календарних днів до дати поставки, визначеної у специфікації (додаток №1) або в заявках на поставку товару.
Право власності на товар переходить від постачальника до отримувача після прийняття отримувачем товару та підписання всіх документів згідно з розділом 6 цього договору (п.4.7 договору).
Відповідно до п.6.7 договору після здійснення перевірки товару відповідно до п.п.6.3, 6.4 договору, у разі відсутності зауважень отримувача до товару, постачальник та отримувач підписують акт приймання товару, що підтверджує перехід права власності на товар від постачальника до отримувача, та постачальник передає підписаний акт приймання товару на підпис замовнику разом з оригіналом товарно-транспортної накладної, після чого замовник повертає належні екземпляри акту приймання товару постачальнику та отримувачу.
Відповідальність сторін за порушення умов договору погоджена сторонами в розділі 8 договору.
У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України. Загальна відповідальність кожної сторони за цим договором буде
обмежуватись прямими документально підтвердженими витратами (збитками). Сторони не несуть відповідальність за упущену вигоду, моральну шкоду, шкоду репутації, втрату бізнес-можливостей тощо (п.8.1 договору).
Згідно з п.8.2 договору у разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) товару, постачальник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань. За порушення строку поставки товару понад 30 (тридцять) календарних днів додатково сплачується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків від ціни товару, строк поставки якого порушено. При цьому відібрані зразки партії товару для проведення лабораторних випробувань не вважаються непоставленими (неприйнятими).
Відповідно до п.8.4 договору у разі застосування пені/штрафу постачальник зобов`язаний сплатити суму пені/штрафу протягом 30 (тридцяти) банківських днів від дати направлення замовником письмового повідомлення постачальнику. Сплата пені/штрафів не звільняє постачальника від виконання умов цього договору. Штраф, пеня за несвоєчасне/неякісне постачання товару нараховується постачальнику за весь період прострочення до моменту належного виконання зобов`язання.
Цей договір вважається укладеним і набирає чинності після його підписання сторонами та дії протягом строку, вказаного в специфікації (додаток №1) (п.13.1 договору).

Сторонами до договору підписано додаток №1 – специфікація (з урахуванням додаткової угоди №1 від 29.03.2024 до державного контракту (договору) про закупівлю №56/03-24-РМ від 11.03.2024), згідно з якою: 
обсяг закупівлі товару: найменування – Кобура пістолетна універсальна, кількість – 10000 комплектів; сума з ПДВ 7 650 000,00 грн.;
кількість товару та кінцева дата, до якої здійснюється поставка: 3 000 комплектів – до 30.04.2024; 7 000 комплектів – до 31.05.2024.
Також у якості додатків договір містить додаток №2 «Форма, за якою має складатись заявка на поставку», додаток №3 «Вимоги до товару та порядок здійснення контролю за якістю товару», додаток №3.1 «Зразок ярлика контрольного зразка товару», додаток №4 «Форма, за якою має складатись акт приймання товару», додаток №5 «Санкційні застереження». 

Як убачається з матеріалів справи, на виконання умов п.4.3 договору, ДП "ДОТ" на електронну адресу ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту" 11.03.2024 направлено заявку на поставку №R000106 від 11.03.2024, з урахуванням заявки в редакції від 29.03.2024, з кінцевою датою поставки щодо 3 000 одиниць товару до 30.04.2024, щодо 7 000 одиниць товару - до 31.05.2024.
Відтак, згідно зі специфікацією та заявкою на поставку №R000106 сторони погодили дати поставки партій товару: у строк до 30.04.2024 – 3 000 одиниць товару; у строк до 31.05.2024 – 7 000 одиниць товару.

З наявних у матеріалах справи актів приймання товару вбачається, що ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту" поставлено товар:
30.04.2024 – 1 000 комплектів, що підтверджується Актом №173 приймання товару (кінцева дата поставки - 30.04.2024);
01.05.2024 – 2 000 комплектів, що підтверджується Актом №254 приймання товару (кінцева дата поставки - 30.04.2024);
01.05.2024 – 1 000 комплектів, що підтверджується Актом №70 приймання товару (кінцева дата поставки - 31.05.2024);
15.05.2024 – 1 000 комплектів, що підтверджується Актом №206 приймання товару (кінцева дата поставки - 31.05.2024);
29.05.2024 - 2 000 комплектів, що підтверджується Актом №238 приймання товару (кінцева дата поставки - 31.05.2024);
05.06.2024 – 3 000 комплектів, що підтверджується Актом №456 приймання товару (кінцева дата поставки - 31.05.2024).

З огляду на допущене постачальником (відповідачем) прострочення поставки товару, замовник (позивач) відповідно до п.п.8.2, 8.4 договору нарахував відповідачу пеню в розмірі 65 025,00 грн.
31.07.2024 ДП "ДОТ" на адресу ТОВ “Харківський завод засобів індивідуального захисту” направлено претензію (вих.№2165/3291) про сплату штрафних санкцій за договором. 
Відповідачем у добровільному порядку штрафні санкції не сплачено, що стало підставою звернення ДП "ДОТ" з розглядуваним позовом до суду.

Судова колегія враховує наступне.
Сутність розглядуваного спору полягає у примусовому стягненні з відповідача пені за порушення строку поставки. 
Статтею 627 ЦК України унормовано, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). 
Частинами 1, 2 ст.712 ЦК України унормовано, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Згідно з ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Частиною 1 ст.663 ЦК України унормовано, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
У силу приписів ст.664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування (ч.1). Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (ч.2).
Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст.671 ЦК України, якщо за договором купівлі-продажу переданню підлягає товар у певному співвідношенні за видами, моделями, розмірами, кольорами або іншими ознаками (асортимент), продавець зобов`язаний передати покупцеві товар в асортименті, погодженому сторонами (ч.1). Якщо договором купівлі-продажу асортимент товару не встановлений або асортимент не був визначений у порядку, встановленому договором, але із суті зобов`язання випливає, що товар підлягає переданню покупцеві в асортименті, продавець має право передати покупцеві товар в асортименті виходячи з потреб покупця, які були відомі продавцеві на момент укладення договору, або відмовитися від договору (ч.2).
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст.530 ЦК України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Приписи ст.525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Відповідно до положень ст.599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з положеннями ч.1 ст.74, ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як правильно встановлено Господарським судом Харківської області та не заперечується сторонами, відповідно до специфікації та заявки на поставку №R000106, сторони погодили дати поставки партій товару: у строк до 30.04.2024 – 3 000 одиниць товару; у строк до 31.05.2024 – 7 000 одиниць товару. 
Натомість, відповідачем частину товару поставлено з порушенням погодженого сторонами строку, а саме: 
01.05.2024 – 2 000 одиниць, що підтверджується Актом №254 приймання товару (кінцева дата поставки - 30.04.2024);
05.06.2024 – 3 000 одиниць, що підтверджується Актом №456 приймання товару (кінцева дата поставки - 31.05.2024).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом ст.ст.549, 611 ЦК України наслідком прострочення виконання зобов`язання є право кредитора вимагати, зокрема, сплати пені.
Як зазначалося вище за текстом постанови, пунктом 8.2 договору сторони погодили, що в разі порушення строку поставки, непередачу (несвоєчасну передачу, повернення з підстав, встановлених цим договором) товару, постачальник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотка від ціни товару, строк поставки якого порушено, за кожний день прострочення або ціни не переданого (несвоєчасно переданого, повернутого) товару, за кожний день затримки передачі. Пеня нараховується протягом строку порушення виконання зобов`язань за договором за кожен повний день прострочення виконання таких зобов`язань. 
Згідно з п.8.4 договору штраф, пеня за несвоєчасне/неякісне постачання товару нараховується постачальнику за весь період прострочення до моменту належного виконання зобов`язання.
Враховуючи, що товар був поставлений відповідачем з порушенням строку, визначеного в заявці, відповідно до п.п.8.2, 8.4 договору, перевіривши правомірність та правильність нарахування позивачем пені, Господарський суд Харківської області виснував, що наданий позивачем розрахунок (пеня в розмірі 65 025,00 грн.) є арифметично правильним. 

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ “Харківський завод засобів індивідуального захисту” посилається на те, що розрахунок пені здійснено неправильно (помилково нараховано пеню за 01.05.2024 (за актом №254) та за 05.06.2024 (за актом №456)) та надає власний розрахунок пені на загальну суму 45 900,00 грн.
Означені доводи відповідача не підлягають врахуванню судовою колегією з огляду на наступне.
У силу приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Водночас, апеляційна скарга позивача не містить вимог чи доводів щодо перегляду розміру штрафних санкцій у бік їх зменшення або перерахунку. Фактично, ТОВ “Харківський завод засобів індивідуального захисту”, не подаючи апеляційної скарги самостійно, намагається розширити межі апеляційного перегляду, що є недопустимим у розумінні положень ГПК України. 
Тим більше за змістом прохальної частини відзиву на апеляційну скаргу відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, тобто фактично погоджується з правильністю всіх здійснених судом першої інстанції висновків.
Крім того врахування зазначених доводів відповідача могло б призвести до погіршення становища позивача (апелянта) порівняно з тим, що останній досягнув у суді першої інстанції, що суперечить усталеній правовій позиції Верховного Суду щодо заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), за відсутності апеляційної скарги іншої сторони. Такий підхід порушував би принцип правової визначеності та процесуальної рівності сторін, а також фактично позбавляв би апелянта гарантій, пов`язаних із реалізацією права на апеляційне оскарження. 
З огляду на викладене, доводи відповідача щодо неправильності розрахунку штрафних санкцій відхиляються Східним апеляційним господарським судом як такі, що виходять за межі апеляційного перегляду та не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач за змістом відзиву на позовну заяву просив зменшити розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій на 90%.
При цьому в обґрунтування клопотання ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту" послалося на наступне. 
Починаючи з квітня місяця 2024 року почалися масові обстріли енергетичної інфраструктури України, у тому числі міста Харкова. Було впроваджено графіки відключення електроенергії (до відзиву додано графіки відключення світла в квітні 2024 року). У травні місяці 2024 року суттєво збільшилася тривалість повітряних тривог (до відзиву додано Наказ по підприємству відповідача про заборону праці під час повітряних тривог). Відповідно до листа Департаменту цивільного захисту Харківської обласної військової адміністрації №03-02-03/1404 від 30.05.2024 тривалість повітряних тривог у травні місяці дорівнювала 434 години 46 хвилин, що майже дорівнює тривалості повітряних тривог (479 години 03 хвилини) протягом двох попередніх місяців (березень - квітень). 
Для відповідача змінилися (погіршилися) обставини у порівнянні з тими, в яких було укладено договір із позивачем 11.03.2024. Дані обставини негативним чином вплинули на виконання відповідачем зобов`язань за договором через суттєве скорочення робочого часу, не лише через повітряні тривоги (коли через небезпеку для життя працівників зупиняється виробничий процес), а і через відключення електроенергії.
Відповідач також просив взяти до уваги, що прострочення мало місце виключно через виникнення обставин непереборної сили, які вплинули на строки виконання відповідачем зобов`язань щодо поставки товару. Незважаючи на всі обставини, відповідач доклав максимум зусиль для виконання державного контракту, який було виконано в повному обсязі та прострочення відповідача є незначним. 
ТОВ "Харківський завод засобів індивідуального захисту" також просило врахувати соціальну значущість підприємства відповідача, яке є стратегічно важливим підприємством, яке виконує замовлення для держави під час воєнного стану.
Крім того відповідач наголосив, що позивач не зазнав жодних збитків або шкоди у зв`язку із незначним простроченням поставки товару по договору.

Частиною 3 ст.551 ЦК України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Правовий аналіз названої статті свідчить, що вона не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо.
Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу, та розмір, до якого підлягає зменшенню. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №924/414/19, від 23.03.2021 у справі №921/580/19.
Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, разом з іншим, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України), а також принципах господарського судочинства відповідно до ст.2 ГПК України. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.11.2023 у справі №910/1269/23.
Виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, у тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18.
Нормами чинного законодавства України не визначено розмір, на який суд може зменшити неустойку, а тому при вирішенні цього питання суди мають забезпечувати дотримання балансу інтересів сторін у справі з урахуванням правового призначення неустойки.
У постанові від 16.03.2021 у справі №922/266/20 Верховний Суд зазначає, що для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Враховуючи, що відповідач виконав зобов`язання за договором у повному обсязі, з огляду на господарську діяльність відповідача, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної поставки товару і його ступінь вини, а також ураховуючи відсутність у матеріалах справи доказів понесення позивачем збитків та настання інших негативних наслідків для позивача через простроченням відповідачем поставки товару, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, Господарський суд Харківської області визнав за необхідне частково задовольнити клопотання відповідача про зменшення неустойки та зменшити заявлену до стягнення неустойку на 50% (до 32 512,50 грн.).
Заперечуючи проти зменшення розміру неустойки, апелянт не наводить обґрунтування відсутності правових чи фактичних підстав для застосування судом відповідного дискреційного повноваження. Зокрема, позивач не обґрунтовує співмірність заявленої неустойки наслідкам порушення зобов`язання, не спростовує наявність виняткових обставин, на які посилався відповідач у відзиві на позовну заяву, та не доводить, що зменшення неустойки суперечить засадам справедливості, розумності та добросовісності.
Як правильно зазначив відповідач за змістом відзиву на апеляційну скаргу, обставина (на яку посилається апелянт) перерахування штрафних санкцій, які сплачуються постачальниками за укладеними державними контрактами із закупівель товарів, робіт і послуг, до державного бюджету не може впливати на рішення суду про зменшення штрафних санкцій. Урахуванню підлягає сукупність обставин, що мають істотне значення (у розумінні ч.3 ст.551 ЦК України), а не бюджет, до якого зараховується така неустойка.

Щодо посилань апелянта на висновки, викладені в постановах Верховного Суду (зокрема, від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 24.07.2019 у справі №911/1608/18, від 30.07.2024 у справі №910/17079/23), які, на переконання позивача, мали бути враховані місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення, Східний апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У питаннях наявності / відсутності підстав для зменшення розміру неустойки з огляду на їх варіабельність фактично неможливо говорити про подібність правовідносин, оскільки у кожному конкретному випадку суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій. 
Аналіз наведених позивачем в апеляційній скарзі висновків суду касаційної інстанції стосовно підстав для зменшення розміру штрафних санкцій у справах свідчить про те, що з них не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин тих справ і застосувати у справі, що розглядається.
Справи, на які посилається апелянт, демонструють очевидну різноманітність обставин (підстав та чинників), які бралися судами до уваги і були враховані Верховним Судом під час прийняття постанов за наслідками перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій щодо застосування ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України та які не корелюються з обставинами, встановленими судами у справі, яка розглядається.
Висновки Верховного Суду у цих справах щодо застосування ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України є загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
До того ж Верховний Суд у перелічених справах не формулював висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру неустойки так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22.
Відтак, Східний апеляційний господарський суд відхиляє доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення висновків Верховного Суду щодо застосування норм ч.3 ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України, викладених у постановах, на які він посилається.

Підсумовуючи викладене, виходячи із засад справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права та з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, з огляду на функцію, що виконує неустойка, яка водночас не є каральною санкцією, та необхідність у дотриманні розумного балансу інтересів сторін спору під час вирішення питання щодо застосування до боржника цивільної відповідальності у вигляді стягнення неустойки, враховуючи відсутність доказів завдання позивачу збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за договором, приймаючи до уваги відсутність наміру відповідача ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань та незначне прострочення виконання зобов`язань, Східний апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду Харківської області про наявність підстав для зменшення розміру належної до стягнення з відповідача неустойки на 50% до розміру 32 512,50 грн., що з урахуванням обставин справи, є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань і проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та узгоджується з нормами закону, який регулює можливість такого зменшення.
Застосований місцевим господарським судом розмір зменшення стягуваної неустойки кореспондується як зі ступенем виконання спірного зобов`язання (поставки товару відповідачем), так і з майновими інтересами обох сторін, а отже відповідає принципу пропорційності у розумінні ст.15 ГПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України". Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У цій справі апелянтові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків Господарського суду Харківської області.
Відтак, враховуючи, що апеляційний господарський суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, які (доводи і вимоги апеляційної скарги) у даному випадку не підтверджують ухвалення оскаржуваного рішення із порушеннями, визначеними ст.277 ГПК України в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог у порядку ч.4 ст.269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.
За змістом ст.129 вказаного Кодексу такий результат апеляційного перегляду має наслідком віднесення на рахунок скаржника витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 03.10.2025 у справі №922/2622/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 02.01.2026.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.А. Істоміна 

Суддя Н.О. Мартюхіна