КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 лютого 2026 року м. Київ справа №320/64102/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління БЕБ у Київській області та Бюро економічної безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Територіального управління БЕБ у Київській області (далі по тексту також відповідач 1, ТУ БЕБ у Київській області) та Бюро економічної безпеки України (далі по тексту також відповідач 2, БЕБ України), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії відповідачів щодо визначення та виплати сум грошового забезпечення позивачу без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2023 році у розмірі 2684 грн, у 2024 році у розмірі 3028 грн, у 2025 році у розмірі 3028 грн;
- визнати протиправними дії відповідачів щодо визначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2025 році у розмірі 3028 грн;
- визнати протиправною бездіяльність відповідачів у ненарахуванні та невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористані 19 календарних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади;
- зобов`язати відповідача 1 нарахувати та виплатити на користь позивача у періоді проходження ним служби в ТУ БЕБ у Київській області грошове забезпечення у 2023 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-ІХ у розмірі 2684 грн, грошове забезпечення у 2024 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-ІХ у розмірі 3028 грн, у 2025 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-ІХ у розмірі 3028 грн за рахунок фонду оплати праці;
- зобов`язати відповідача 1 нарахувати та виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-ІХ у розмірі 3028 грн;
- зобов`язати відповідача 1 нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію при звільненні за невикористані 19 календарних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в БЕБ.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що з 06.09.2023 по 16.12.2025 він проходив службу в органах БЕБ на посадах гласних штатних працівників. Наказом від 08.12.2025 звільнено зі служби в БЕБ.
Позивач зазначив, що відповідачем 1 протиправно протягом спірного періоду здійснювалось нарахування та виплата посадового окладу у розмірі меншому, ніж передбачено законодавчо, а саме: не з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2023, 01.01.2024 та 01.01.2025, а з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, у сумі 2102 грн, визначених законами України про Державний бюджет України на відповідні роки.
Як наслідок, позивач зазначив про виплату йому одноразової грошової допомоги при звільненні у зменшеному розмірі.
Крім того, позивач наголосив на невиплаті йому при звільненні грошової компенсації за невикористані у 2024 році 19 календарних днів щорічної основної відпустки.
Означені обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.12.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач 1, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що позивач працював у ТУ БЕБ у Київській області у період з 12.09.2023 по 27.06.2024 та з 01.07.2024 по 16.12.2025 та відносно нього застосовувалось нормативне регулювання грошового забезпечення відповідно до затвердженого штатного розпису, Умов та розмірів оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1068 від 06.10.2021 (далі по тексту також - Постанова №1068).
Відповідач 1 стверджує, що оскільки служба в БЕБ є державною службою особливого характеру, яка врегульована спеціальним законодавством, розмір прожиткового мінімуму 2102 грн є застосовним до працівників органів БЕБ згідно законів України про Державний бюджет України на відповідні роки.
Крім того, відповідач 1 наголошує на створенні значних необґрунтованих додаткових витрат для ТУ БЕБ у Київській області в умовах війни у випадку задоволення позовних вимог.
Щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації при звільненні за невикористані 19 календарних днів щорічної відпустки за 2024 рік, відповідач зазначив, що наказом БЕБ України від 08.12.2025 про звільнення позивача зі служби відраховано із грошового забезпечення кошти, нараховані та виплачені за 2 календарних дні щорічної основної відпустки та за 1 календарний день щорічної додаткової відпустки, наданих за невідпрацьований період календарного року. 
Таким чином, на думку відповідача 1, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У відзиві на позовну заяву відповідач 1 просить здійснювати розгляд справи в загальному позовному провадженні з викликом сторін, мотивуючи означене клопотання тим, що позивач є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції». Крім того, відповідач зазначив, що у разі задоволення позовних вимог сума виплат перевищуватиме сто розмірів прожиткового мінімуму, тому віднести означену справу до справ незначної складності неможливо.
Розглянувши означене клопотання, суд зазначає таке.
Відповідно до статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах:
1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»;
6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
Умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
Для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо:
1) прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище;
2) оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію;
3) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг;
4) припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців;
5) оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію;
6) оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
7) стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження;
8) типові справи;
9) оскарження нормативно-правових актів, які відтворюють зміст або прийняті на виконання нормативно-правового акта, визнаного судом протиправним і нечинним повністю або в окремій його частині;
10) інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження;
11) перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.
Отже, частиною четвертою вищевказаної статті імперативно визначено категорії справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.
Із положеннями наведеної правової норми процесуального закону перекликаються й приписи частини четвертої статті 257 КАС України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Частина ж друга статті 257 КАС України визначає, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Оскільки дана справа не віднесена до імперативно визначеного переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.07.2021 у справі №340/1901/20, від 28.07.2021 у справі №160/6740/20, від 22.07.2021 у справі №460/6542/20, від 29.07.2021 у справі №340/1727/20, від 05.08.2021 у справі №200/5490/20-а, від 23.06.2021 у справі №520/13014/2020.
Враховуючи викладене, не є переконливими твердження відповідача 1 про неможливість розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, оскільки дана справа не віднесена до імперативно визначеного переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.
Також суд зазначає, що оцінити значення справи для сторін і значний суспільний інтерес має суд в рамках конкретних правовідносин, з яких виник спір. Це означає, що вказані підстави (для розгляду справи за правилами загального позовного провадження) повинні мати своєрідне конкретизоване пояснення у вимірі певної справи; посилання на ці підстави безвідносно до конкретних фактичних підстав не достатньо для того, щоб вимагати розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом в численних постановах, зокрема, від 26.05.2022 у справі №640/594/20, від 22.10.2021 у справі № 200/6491/20-а, від 07.10.2021 у справі № 640/23517/20, від 05.10.2021 у справі № 640/23385/20, від 05.08.2021 у справі № 200/5490/20-а, від 22.07.2021 у справі № 460/6542/20, від 23.06.2021 у справі № 520/13014/2020 тощо.
При цьому суд зауважує, що лише посилання на наявність у учасника процесу бажання щодо здійснення розгляду справи за правилами загального, а не спрощеного, позовного провадження не є достатньою підставою для задоволення відповідного клопотання, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, як і не вимагають обов`язкового розгляду справи саме за правилами загального позовного провадження лише з урахуванням викладеного волевиявлення учасника процесу про це. У протилежному випадку суди б мусили розглядати в обов`язковому порядку у судових засіданнях за правилами загального позовного провадження усі справи, в яких учасником процесу повідомлено про особливу важливість для нього такої справи, що зводило б нанівець власну оцінку судом обставин справи через призму необхідності чи доцільності проведення судового засідання, та нівелювало б практичну ефективність інституту спрощеного провадження в принципі. В умовах надмірного навантаження судів справами такий алгоритм дій явно б не сприяв процесуальній економії. Обставини даної справи, на переконання суду, не потребують для встановлення об`єктивної істини ані обов`язкового проведення судового засідання, ані здійснення трансформації форми адміністративного судочинства зі спрощеного у загальне позовне провадження, оскільки повний та всебічний розгляд справи є загальною процесуальною вимогою для кожного судового провадження, незалежно від його форми або того, проводиться судове засідання у справі чи ні. Крім того, суд зауважує, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання не позбавляє учасника процесу можливості надати будь-які докази чи письмові документи чи надати пояснення, виклавши їх у письмовій формі.
Також суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеп v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року, заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
При цьому, положення Кодексу адміністративного судочинства України гарантують права учасників справи безпосередньо знайомитись з матеріалами справи, зокрема і з аргументами іншої сторони та інших учасників та реагувати на ці аргументи відповідно до процесуального законодавства.
З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача 1 про розгляд справи у загальному позовному провадженні з викликом сторін.
Також відповідачем 1 у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про закритий розгляд справи, з приводу чого суд зазначає таке.
Відповідно до частини восьмої статті 10 КАС України, розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, визначених законом.
Отже, зазначена норма, на яку посилається відповідач 1, стосується випадків, коли розгляд справи здійснюється з проведенням судового засідання, яке, на наявності певних передумов, може бути закритим.
Натомість, суд звертає увагу на те, що розгляд даної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (у порядку письмового провадження).
Так, згідно з пунктом 10 частини першої статті 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, тобто у письмовому провадженні, клопотання відповідача 1 про розгляд справи у закритому судовому засіданні є необґрунтованим та безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.
При цьому суд зазначає, що відповідно до положень частини першої статті 7 Закону України «Про доступ до судових рішень» у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу, не можуть бути розголошені такі відомості, зокрема, як: місце проживання або перебування фізичних осіб із зазначенням адреси, номери телефонів чи інших засобів зв`язку, адреси електронної пошти, реєстраційні номери облікової картки платника податків, реквізити документів, що посвідчують особу, унікальні номери запису в Єдиному державному демографічному реєстрі; інші відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу.
Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями.
Таким чином, твердження відповідача 1 про можливість розголошення персональних даних суд визнає непереконливими, позаяк відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу, не розголошуються в текстах судових рішень, відкритих для загального доступу, в силу прямої законодавчої заборони.
Відповідач 2, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив про необґрунтованість позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не розмежовано та не конкретизовано періоди проходження ним служби в ТУ БЕБ у Чернівецькій області, в ТУ БЕБ у Київській області та у БЕБ України. Відповідач 2 наголошує на тому, що позивач проходив службу у БЕБ України лише 28.06.2024, відтак позовні вимоги в частині визнання протиправними дій БЕБ України та зобов`язання вчинити дії щодо визначення та виплати грошового забезпечення у 2023, 2024 (крім 28.06.2024) та у 2025 роках є безпідставними.
Щодо розміру посадового окладу позивача, відповідач 2 зазначив, що оскільки служба в БЕБ є державною службою особливого характеру, яка врегульована спеціальним законодавством, розмір прожиткового мінімуму 2102 грн є застосовним до працівників органів БЕБ згідно із законами України про Державний бюджет України на відповідні роки.
Відповідач 2 наголошує на тому, що позовні вимоги в частині зобов`язання здійснити нарахування та виплату спірних сум за рахунок фонду оплати праці суперечать вимогам бюджетного законодавства та Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 12.03.2012 №333 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 21.06.2012 №754) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27.03.2012 за №456/20769. Так, відповідач 2 зауважує, що виплати, що здійснюються виключно на виконання судового рішення, не можуть фінансуватися за рахунок фонду оплати праці (КЕКВ 2100), а мають здійснюватися за кодом КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки».
Щодо позовних вимог в частині ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані 19 календарних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік при звільненні, відповідач 2 зазначив, що право на отримання грошової компенсації гарантується особам, які мають спеціальні звання БЕБ, які звільняються, виключно за відпустку, яку ними не використано саме в році звільнення.
БЕБ України зауважило, що нарахування та виплата грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в 2022-2024 позивачу не здійснювались, оскільки вказаний період не є роком звільнення позивача. Разом з тим, на переконання відповідача 2, позивач не був позбавлений права використати щорічну основну та щорічну додаткову відпустку безпосередньо у тих роках, за які вона була нарахована.
Таким чином, на думку відповідача 2, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
У відзиві на позовну заяву відповідач 2 просить суд здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження з огляду на те, що позивач обіймав посаду заступника керівника ТУ БЕБ у Київській області та є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».
Проте, як вже зазначалося судом, оскільки означена справа не віднесена до імперативно визначеного переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, процесуальні перешкоди для розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження відсутні.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що ним не заявлено позовних вимог до ТУ БЕБ у Чернівецькій області, оскільки період проходження ним служби у цьому територіальному органі не охоплюється предметом спору у цій справі, внаслідок чого відсутні підстави для залучення ТУ БЕБ у Чернівецькій області до участі у справі в якості співвідповідача.
Позивач наголошує на порушенні відповідачами принципів належного урядування, юридичної визначеності та легітимних очікувань.
Позивач стверджує, що в Умовах та розмірах оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 №1068, (далі по тексту також - Умови №1068), зазначено, що саме цими нормативними актами визначається розмір посадового окладу осіб, які мають спеціальне звання БЕБ шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на коефіцієнт. БЕБ України затверджено наказ від 14.05.2025 №81, який повністю відповідає Умовам №1068 та в якому відсутнє жодне посилання на інший розмір посадового окладу, ніж визначений в Умовах №1068.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
Наказом БЕБ України від 05.09.2023 №50-к/дск позивача прийнято на службу до ТУ БЕБ у Чернівецькій області та призначено на посаду детектива....... Підрозділу детективів (на правах самостійного Управління ТУ БЕБ у Чернівецькій області.
Відповідно до наказу БЕБ України від 07.09.2023 №186-к/ДСК-ДП позивачу присвоєно спеціальне звання середнього начальницького складу лейтенант БЕБ України по ТУ БЕБ у Чернівецькій області.
Наказом ТУ БЕБ у Київській області від 11.09.2023 №51-к/ДСК позивача, який прибув з ТУ БЕБ у Чернівецькій області, призначено з 12.09.2023 на посаду детектива ... ТУ БЕБ у Київській області.
Наказом ТУ БЕБ у Київській області від 31.01.2024 №9-к/ДСК позивача у порядку просування по службі, як переможця конкурсу на вищу посаду, призначено з 01.02.2024 на посаду заступника керівника Підрозділу ... - керівника відділу ... ТУ БЕБ у Київській області, звільнивши з посади детектива … ТУ БЕБ у Київській області.
Наказом БЕБ України від 27.06.2024 №253-к/ДСК-ДП позивача, який прибув для подальшого проходження служби з ТУ БЕБ у Київській області, призначено з 28.08.2024 на нижчу посаду детектива ...... Департаменту детективів внутрішньої безпеки та захисту працівників БЕБ України.
Наказом БЕБ України від 29.06.2024 №289-к/ДСК-ДП позивача призначено з 01.07.2024 у порядку просування по службі на вищу посаду, як переможця конкурсу, на посаду заступника керівника ТУ БЕБ у Київській області.
Відповідно до наказу БЕБ України від 11.11.2025 №388-к позивачу присвоєно спеціальне звання старшого начальницького складу з 08.10.2025 полковник БЕБ України по ТЕ БЕБ у Київській області.
Наказом БЕБ України від 08.12.2025 №454-к позивача звільнено із служби в БЕБ України 16.12.2025 за власним бажанням.
В пункті 2 цього наказу вказано про виплату позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Визначено, що вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги становить 19 років.
Пунктом 3 означеного наказу передбачено здійснити відрахування із грошового забезпечення позивача, нарахованого та виплаченого за 2 календарних дні щорічної основної відпустки та за 1 календарний день щорічної додаткової відпустки, наданих за невідпрацьований період календарного року.
Відповідно до довідки про грошове забезпечення позивача від 12.01.2026 №3/03-Ф, виданої БЕБ України, ОСОБА_1 , 28.06.2024 працював у БЕБ України та йому нараховано грошове забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу 2207,10 грн.
У відзивах на позовну заяву відповідачами підтверджується факт обчислення позивачу грошового забезпечення за спірний період та одноразової грошової допомоги, виходячи з розміру прожиткового мінімуму 2102 грн.
Даний факт визнається сторонами у позовній заяві та відзиві, а тому відповідно до положень частини першої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягає доказуванню.
Не погоджуючись з правомірністю дій відповідача щодо обчислення протягом спірного періоду грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільнення, виходячи з прожиткового мінімуму 2102 грн, а також невиплати грошової компенсації за невикористану у 2024 році відпустку, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Правові засади організації та діяльності Бюро економічної безпеки України, статус працівників Бюро, а також порядок проходження служби визначає Закон України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28.01.2021 №1150-ІХ (далі по тексту також - Закон №1150-ІХ).
Згідно з частинами першою, другою статті 1 Закону №1150-IX Бюро економічної безпеки України - це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.
Відповідно до покладених завдань Бюро економічної безпеки України виконує правоохоронну, аналітичну, економічну, інформаційну та інші функції.
За приписами частини першої статті 14 Закону №1150-IX БЕБ України є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження через центральний апарат і територіальні управління.
Територіальні управління Бюро економічної безпеки України є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.
Структура, штатний розпис Бюро економічної безпеки України, положення про структурні підрозділи центрального апарату та територіальних управлінь, посадові інструкції працівників Бюро економічної безпеки України затверджуються Директором Бюро економічної безпеки України.
Гранична чисельність працівників центрального апарату і територіальних управлінь Бюро економічної безпеки України становить не більше 4 тисяч осіб.
З аналізу означених правових норм вбачається, що територіальні управління є складовою системи органу, що реалізує завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави - Бюро економічної безпеки України.
Аналогічне регламентовано і пунктом 10 Положення про Бюро економічної безпеки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 №1068 (далі по тексту також - Положення).
Згідно зі статтею 19 Закону №1150-IX до працівників БЕБ України належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір з БЕБ України.
Частинами першою - третьою статті 31 Закону №1150-IX визначено, що заробітна плата працівників Бюро економічної безпеки України повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням характеру, інтенсивності та небезпечності роботи, забезпечувати добір і закріплення у штаті Бюро економічної безпеки України кваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби, інтенсивності та умов служби, кваліфікації.
Особливі умови та розміри оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України. Посадовий оклад осіб, які мають спеціальні звання, не може становити менше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.
Відповідно до частини третьої статті 31 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» Кабінетом Міністрів України Постановою від 06.10.2021 за №1068 затверджено Умови та розміри оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки.
Згідно з пунктом 2 Умов №1068 посадові оклади осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний коефіцієнт посадового окладу.
Отже, розмір посадового окладу, осіб, які мають спеціальні звання БЕБ визначається спеціальним законодавством, а саме: частиною третьою статті 31 Закону України №1150-IX та пунктом 2 Умов №1068.
З огляду на викладене у суду наявні підстави вважати, що спеціальним законом, який врегульовує діяльність БЕБ України та його територіальних підрозділів, встановлено, що посадовий оклад осіб, які мають спеціальні звання, не може становити менше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а розмір посадового окладу особи, яка має спеціальне звання БЕБ, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня установлено на рівні 2684 грн.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2024 року дорівнює 3028 грн.
Положеннями статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 3028 грн.
Однак, в порушення вимог частини третьої статті 31 Закону №1150-ІХ та пункту 2 Умов №1068, у 2023, 2024 та 2025 роках відповідачами протиправно здійснювалась виплата позивачу грошового забезпечення не виходячи з «прожиткового мінімуму для працездатних осіб», а з урахуванням «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів в сумі 2102 гривні», визначеного Законами України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік», «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
Слід зазначити, що незалежність Бюро економічної безпеки України гарантується визначеними Законом України №1150-ІХ та іншими законами України особливим порядком конкурсного відбору, призначення та звільнення Директора Бюро економічної безпеки України, його заступників, інших працівників, установленим законом порядком фінансування та матеріально-технічного забезпечення Бюро економічної безпеки України.
Однією з гарантій незалежності Бюро економічної безпеки України є створення необхідних умов для діяльності працівників БЕБ, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Як вбачається з положень Закону №1150-ІХ та Умов №1068, розмір посадового окладу осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, визначається спеціальним законодавством, а саме: частиною третьою статті 31 Закону №1150-ІХ; пунктом 2 Умов №1068.
У даному випадку має місце колізія загальних та спеціальних норм, що врегульовують спірні правовідносини.
При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - «спеціальний закон», «спеціальна норма»), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом «Lex specialis derogat generali», суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
Така правова позиція є сталою та викладена, зокрема, у постановах Верховного суду від 25.05.2022 у справі № 120/1196/19-а, від 23.09.2025 у справа №380/5906/25, від 21.11.2025 у справі №500/7006/24, тощо.
У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.
Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постановах від 29.01.2019 у справі №807/257/14 та від 25.05.2022 у справі №120/1 196/19-а. 
Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (пункт 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії», заява № 7888/03, пункт 15 рішення у справі «Баранкевич проти росії», заява № 10519/03).
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від 15.07.1999, відповідно до статті 1 якого прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність. До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
У змісті наведеної норми Закону України «Про прожитковий мінімум» закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. «Працівники інших державних органів» до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, не віднесені.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2025 у справі № 400/5760/24, від 20.02.2025 у справі № 420/3716/24.
Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону №1150-ІХ та Умов №1068, а положення законів про Державний бюджет України на відповідні роки в частині застосовності для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн вважати загальними нормами (lex generalis).
Водночас, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить 2589 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; працездатних осіб - 2684 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць складає 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури, - 1600 гривень; осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць дорівнює 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень; працездатних осіб - 3028 гривень; працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - 2102 гривні; працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів, - 2102 гривні; осіб, які втратили працездатність, - 2361 гривня; осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі за рішеннями суду, - 1600 гривень.
Варто зазначити, що зміни до Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» в частині, яка регламентує розмір окладу у спірний період, а також зміни до Закону України «Про прожитковий мінімум» щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, що має наслідком відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01.01.2023, 01.01.2024, 01.01.2025 для цілей визначення посадового окладу осіб, які мають спеціальне звання БЕБ.
Водночас, закони України про Державний бюджет України на 2023, 2024 та 2025 роки фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу осіб, які мають спеціальне звання БЕБ, що, на переконання суду, порушує гарантії незалежності вказаної категорії працівників БЕБ, одна з яких передбачена частиною першою статті 5 Закону №1150-ІX.
Закони України про Державний бюджет України на 2023, 2024 та 2025 роки не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
На такі аспекти законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22.05.2008 №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України).
Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постановах від 10.11.2021 у справі №400/2031/21, від 30.11.2021 у справі №360/503/21, від 02.06.2023 у справі №400/4904/21, від 13.07.2023 у справі №280/1233/22, від 24.07.2023 у справі № 280/9563/21, від 25.07.2023 у справі №120/2006/22-а, від 26.07.2023 у справі №240/2978/22, від 27.07.2023 у справі №240/3795/22.
У рішенні від 28.08.2020 №10-p/2020 Конституційний Суд України наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав i гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Виходячи з того, що предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020 №3-p/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію a6o скасовувати їx, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-a сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного aбo множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Як вже зазначалося судом, у спірному періоді проходження позивачем служби у ТУ БЕБ у Київській області та у БЕБ України відповідачами при визначенні посадового окладу позивача у 2023-2025 роках застосовано прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів на рівні 2102 гривні.
Таким чином, суд вважає, що в порушення вимог частини третьої статті 31 Закону України №1150-ІХ та пункту 2 Умов №1068 відповідачами протиправно у 2023-2025 роках здійснювались нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, а також працівників податкових і митних органів в сумі 2102 грн.
Крім того, ТУ БЕБ у Київській області при звільненні позивача протиправно обчислено одноразову грошову допомогу при звільненні із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102 грн.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідачів щодо нарахування та виплати позивачу сум грошового забезпечення без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2023 році - у розмірі 2684 грн, у 2024 році - у розмірі 3028 грн, у 2025 році - у розмірі 3028 грн, а також визнання протиправними дій відповідача 1 щодо обчислення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2025 році у розмірі 3028 грн.
Відповідно, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача 1 вчинити дії, направлені на поновлення прав позивача, а саме: нарахувати та виплатити на користь позивача у періоді проходження ним служби в ТУ БЕБ у Київській області грошове забезпечення у 2023 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-ІХ у розмірі 2684 грн, грошове забезпечення у 2024 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 №3460-ІХ у розмірі 3028 грн, грошове забезпечення у 2025 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-ІХ у розмірі 3028 грн, а також нарахувати та виплатити на користь позивачу одноразову грошову допомогу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-ІХ у розмірі 3028 грн, з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Як роз`яснив Верховний Суд України у пункті 3 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:
- лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;
- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;
- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.
Таким чином, суд наділений правом вийти за межі позовних вимог під час ухвалення рішення у справі та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відтак, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, порушення яких відбулося внаслідок протиправних дій відповідача 2 щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за 28.06.2024, виходячи з прожиткового мінімуму 2102 грн, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача 2 вчинити дії, направлені на відновлення порушених прав та законних інтересів позивача, а саме: нарахувати та виплатити на користь позивача у період проходження ним служби в БЕБ України (28.06.2024) грошове забезпечення у 2024 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», з урахуванням раніше виплачених сум.
Стосовно позовних вимог, які стосуються зобов`язання відповідача 1 нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію при звільненні за невикористані у 2024 році 19 календарних днів щорічної основної відпустки, суд зазначає таке.
Відповідно до частини п`ятої статті 19 Закону №1150-ІХ порядок проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 р. №1333 затверджено Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України (далі – Положення №1333).
Згідно з пунктом 59 Положення №1333 особам, які мають спеціальні звання БЕБ, надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Положенням.
Пунктами 61-63 Положення №1333 визначено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, становить 30 календарних днів. Під час визначення тривалості щорічної основної відпустки, що надається особам, які мають спеціальні звання БЕБ, святкові та неробочі дні не враховуються. 
За кожний повний календарний рік вислуги років, який обчислюється відповідно до вимог пункту 35 цього Положення, після досягнення п`ятирічного стажу служби особі, яка має спеціальні звання БЕБ, надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. 
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року.
Відповідно до пунктів 67-71 Положення №1333 за не використану в році звільнення відпустку особі, яка має спеціальне звання БЕБ, яка звільняється з БЕБ, виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства. 
Особі, яка має спеціальне звання БЕБ, яка звільняється із служби, крім особи, яка звільняється за станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційно-штатних заходів, надається за її бажанням щорічна основна відпустка з розрахунку 1/12 тривалості відпустки, на яку вона має право згідно з цим Положенням, за кожний повний місяць служби у році звільнення, пропорційно відпрацьованому часу. 
У разі звільнення особи, яка має спеціальне звання БЕБ, до закінчення календарного року, за який вона вже використала щорічну основну та щорічну додаткову відпустки, проводиться відрахування грошового забезпечення, нарахованого та виплаченого за частину чергової відпустки, наданої за невідпрацьований період календарного року. 
Відкликання особи, яка має спеціальне звання БЕБ, із щорічної основної відпустки керівником, який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог законодавства про відпустки. 
Особі, яка має спеціальне звання БЕБ, що захворіла під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки, строк зазначеної відпустки продовжується наказом щодо особового складу після її одужання керівника, який надав відпустку, на кількість невикористаних днів відпустки відповідно до листків непрацездатності.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про наявність у нього 19 календарних днів невикористаної у 2024 році відпустки, компенсація за які не була йому виплачена при звільненні.
У свою чергу, відповідачі, не спростовуючи факт невикористання позивачем у 2024 році 19 календарних днів відпустки, стверджують про те, що передбачене Положенням № 1333 право на отримання грошової компенсації гарантується особам, які мають спеціальні звання БЕБ, які звільняються, виключно за відпустку, яку ними не використано саме в році звільнення.
У відзиві на позовну заяву БЕБ України зауважує, що нарахування та виплата грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку в 2022-2024 позивачу не здійснювались відповідно до пункту 67 Положення № 1333, оскільки вказаний період не є роком звільнення позивача. 
На переконання відповідача, позивач не був позбавлений права використати щорічну основну та щорічну додаткову відпустку безпосередньо у тих роках, за які вона була нарахована, а визначивши в пункті 67 Положення № 1333 право на виплату грошової компенсації за невикористану відпустку виключно в році звільнення, законодавець фактично визначив відсутність можливості компенсувати невикористану відпустку за періоди, що не є роком звільнення. 
Таким чином, спірним питанням у цій справі є правомірність дій відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток за роки, що передували року його звільнення зі служби в БЕБ.
Досліджуючи вказане питання, суд зазначає, що згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Закон України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
При цьому варто відзначити, що станом на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення цього рішення в Україні діє правовий режим воєнного стану.
Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Положеннями абзацу четвертого частини першої статті 12 вказаного закону встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
Суд зауважує, що Закон №1150-ІХ не містить окремих положень, які регулюють питання надання працівникам БЕБ відпусток, надання компенсації за невикористані дні відпусток тощо.
Вказані питання, як зазначалося вище, врегульовані вищевказаними пунктами 59-71 Положення № 1333.
У свою чергу, відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону №1150-ІХ держава забезпечує соціальний захист працівників Бюро економічної безпеки України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Соціальний захист поліцейських врегульований Розділом ІХ Закону України "Про Національну поліцію", який включає у себе статті 92 та 93, що регламентують порядок надання відпусток поліцейським.
У свою чергу, Верховний Суд, досліджуючи питання обов`язку територіального відділу Національної поліції України щодо нарахування та виплати поліцейському при звільненні компенсації за невикористану відпустку за роки, що передували року звільнення зі служби у НП України, у постанові від 04 лютого 2021 року у справі № 160/5393/19 виклав такий правовий висновок:
« 53. Право працюючої особи на відпочинок у формі щорічної оплачуваної відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Положеннями Закону №580-VIII визначені підстави та умови отримання цієї відпустки поліцейськими. Так, відповідно до частини першої статті 92 і частин першої, другої, третьої і четвертої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки, які складаються з щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю не менше тридцяти календарних днів, на яку мають всі поліцейські, незалежно від займаної посади та характеру виконуваної роботи, та з щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю не більше п`ятнадцяти діб, для одержання якої необхідна наявність спеціальної підстави - досягнення п`ятирічного стажу в поліції.
54. Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII, якими передбачено, що поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання із чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
55. Системний аналіз наведених норм свідчить, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Одночасно, не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. При цьому, за бажанням поліцейського, він може використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
56. Тобто, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), не використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
57. Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
58. З огляду на неврегулювання положеннями Закону №580-VIII та Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про застосування при вирішенні спору у цій справі приписів КЗпП України та Закону №504/96-ВР.
59. Так, відповідно до частини першої статті 24 указаного Закону і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
60. Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів НП України, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної так і додаткової відпусток.
61. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19”.
Суд вважає за можливе застосувати цей правовий висновок і до спірних правовідносин, враховуючи, що особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, до яких відноситься позивач у справі, користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію".
За таких обставин, позовні вимоги в частині наявності у позивача права на компенсацію невикористаних у 2024 році 19 календарних днів відпустки підлягають задоволенню.
Водночас, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити на користь позивача спірні суми за рахунок фонду оплати праці як такі, що не підтверджені нормативно з огляду на наявність у відповідачів дискреційних повноважень на встановлення рахунків, з яких такі суми підлягають списанню. При цьому, у суду відсутні повноваження на самостійне визначення рахунків, з яких відповідачі зобов`язані будуть на виконання означеного рішення здійснити позивачу нарахування та виплату недоотриманих ним сум грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги.
Суд визнає безпідставними посилання БЕБ України на те, що позивачем не розмежовано та не конкретизовано періоди проходження ним служби в ТУ БЕБ у Чернівецькій області, оскільки позивачем не заявлено позовних вимог до ТУ БЕБ у Чернівецькій області, позаяк період проходження ним служби у цьому територіальному органі не охоплюється предметом спору у цій справі, про що позивач підтвердив у відповіді на відзив. Як наслідок, відсутні підстави для залучення ТУ БЕБ у Чернівецькій області до участі у справі в якості співвідповідача.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, позов слід задовольнити частково з виходом за межі позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 7327,20 грн, що підтверджується квитанцією від 23.12.2025 №6118-3519-7252-8821.
Згідно з підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» установлено у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня - 3028 гривень.
Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.
Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 9901/67/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93218001) та Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі №540/2321/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414456).
Таким чином, з огляду на структуру заявлених позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідачів та зобов`язання відповідача 1 вчинити дії, позовна заява містить шість вимог немайнового характеру (по три вимоги до кожного з відповідачів), сума судового збору за звернення з якою становить 7267,20 грн (3028,00 грн х 0,4 х 6).
Отже, позивачем під час звернення до суду з позовною заявою було надмірно сплачено судовий збір на суму 60,00 грн (7327,20 грн - 7267,20 грн), який може бути повернуто за окремо поданою позивачем заявою.
Враховуючи часткове задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за шість позовних вимог немайнового характеру в розмірі 7267,20 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єктів владних повноважень - БЕБ України та ТУ БЕБ у Київській області (по 3633,60 грн з кожного з відповідачів).
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії Територіального управління БЕБ у Київській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 сум грошового забезпечення без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб: у 2023 році у розмірі 2684 грн, у 2024 році у розмірі 3028 грн, у 2025 році у розмірі 3028 грн.
3. Визнати протиправними дії Бюро економічної безпеки України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 сум грошового забезпечення без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2024 році у розмірі 3028 грн.
4. Визнати протиправними дії Територіального управління БЕБ у Київській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 2025 році у розмірі 3028 грн.
5. Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління БЕБ у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2024 році 19 календарних днів щорічної основної відпустки при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади.
6. Зобов`язати Територіальне управління БЕБ у Київській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 за період проходження ним служби в Територіальному управлінні БЕБ у Київській області грошове забезпечення: у 2023 році - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у розмірі 2684 грн; у 2024 році - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у розмірі 3028 грн; у 2025 році - виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у розмірі 3028 грн, з урахуванням раніше виплачених сум.
7. Зобов`язати Бюро економічної безпеки України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 у період проходження ним служби в Бюро економічної безпеки України 28.06.2024 грошове забезпечення у 2024 році, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у розмірі 3028 грн, з урахуванням виплачених сум.
8. Зобов`язати Територіальне управління БЕБ у Київській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-ІХ у розмірі 3028 грн, з урахуванням раніше виплачених сум.
9. Зобов`язати Територіальне управління БЕБ у Київській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2024 році 19 календарних днів щорічної основної відпустки при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади, виходячи з одноденного розміру грошового забезпечення на день звільнення зі служби в БЕБ.
10. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
11. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 3633,60 грн (три тисячі триста шістдесят шість грн 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Територіального управління БЕБ у Київській області (ідентифікаційний код 44923091, місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 3Б).
12. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 3633,60 грн (три тисячі триста шістдесят шість грн 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Бюро економічної безпеки України (ідентифікаційний код 44168316, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 31).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.