справа № 760/14308/24 головуючий у суді І інстанції Усатова І.А.
провадження № 22-ц/824/11288/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Юровським Андрієм Геннадійовичем на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, а також індексацію аліментів на утримання дитини, 
В С Т А Н О В И В:
у червні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Брижатого С.В. звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, а також індексацію аліментів на утримання дитини, у якому просила суд:
змінити спосіб присуджених аліментів, а саме стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі частки від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку;
стягнути з відповідача 2 156,60 грн. проіндексованих аліментів.
Посилається в позові на те, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року у справі №760/8326/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2 000,00 грн щомісячно починаючи з 05 травня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.
Наразі у Солом`янському ВДВС м. Києва ЦМУМЮ (м. Київ) на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження НОМЕР_1 відкрите по виконавчому листу №760/8326/16-ц, заборгованість по аліментах відповідача станом на 01 квітня 2024 року становить 190 000,00 грн.
Зазначає, що відповідач аліменти не сплачує, в той же час позивачу стало відомо, що матеріальне становище відповідача значно покращилось, відповідач офіційно працевлаштований та отримує стабільну заробітну плату.
Також просить врахувати, що її матеріальне становище в порівнянні з дня присудження аліментів погіршилось, оскільки утримує доньку з періодичних та нестабільних доходів, а оскільки дитина росте, то і її потреби на даний час також зросли. Донька відвідує ряд гуртків, зокрема художню школу, репетиторів, тому 2 000,00 грн аліментів на утримання дитини не покривають четвертої частини усіх витрат, які позивачка несе на утримання дитини щомісячно.
З посиланням на практику Верховного Суду, вказує, що за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження.
Крім того, оскільки за рішенням суду у справі №760/8326/16-ц аліменти на утримання дитини стягнуто у твердій грошовій сумі, починаючи з жовтня 2016 року він мав бути проіндексований і становить 4 156,60 грн. За мінусом 2 000,00 грн аліментів, загальна сума недоплати становить 2 156,60 грн.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року позов задоволено. Змінено розмір аліментів, встановлених заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 000,00 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму індексації аліментів у розмірі 2 156,60 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1 211,20 грн. судового збору.
Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Юровський Андрій Геннадійович 05 травня 2025 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року в частині зміни розміру аліментів та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи не враховано, що відповідач з власної ініціативи фінансово допомагав матері дитини і матір таку допомогу отримувала, однак позивачка звернулась до виконавчої служби лише через 7 років після прийняття рішення судом першої інстанції про встановлення аліментів.
Місцевим судом жодним чином не вмотивовано чому слід змінити розмір аліментів та стягувати із відповідача 1/4 частину всіх заробітків (доходів); не враховано відсутність в матеріалах справи жодного доказу зі сторони позивача на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що матеріальне становище відповідача значно покращилось, а матеріальне становище позивачки в порівнянні з дня присудження аліментів погіршилось.
Відповідно до сталої судової практики особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. У свою чергу, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.
Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я, однак у цій справі суд таких вимог не виконав.
Зауважує, що позивачка, отримавши рішення суду про стягнення аліментів ще у 2016 році, не повідомила відповідача про прийняття рішення і не звернулась до органів виконавчої служби щодо виконання. Позивач подала на виконання судове рішення у 2024 році, що дозволяло їй отримати грошові кошти за останні 10 років, а не 3 роки, відповідно до нової редакції закону.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача, а клопотання його представника - адвоката Юровського А.Г. від 09 вересня 2024 року про ознайомлення з матеріалами справи так і не було вирішено судом та не повідомлено про дату та час, коли можна ознайомитись з матеріалами справи та не надано доступу до Електронного суду по цій справі, щоб ознайомитись з матеріалами справи в електронній формі.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді ОСОБА_4., судді, які входять до складу колегії: Таргоній Д.О. Голуб С.А.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Юрковським Андрієм Геннадійовичем на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2025, роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом десяти днів з моменту отримання ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду без повідомлення учасників в порядку письмового провадження.
Відповідно до Розпорядження Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 25 листопада 2025 року звільнено ОСОБА_4 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.
У зв`язку з неможливістю суддею-доповідачем ОСОБА_4 продовжувати розгляд судової справи №760/14308/24 (а/п 22-ц/824/11288/2025), Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду №875/06.1-01/25 від 01 грудня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року справу прийнято до провадження. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду без повідомлення учасників в порядку письмового провадження.
Про відкриття апеляційного провадження учасники справи повідомлені відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу від позивачки до суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року у справі №760/8326/16-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 000,00 грн., щомісячно починаючи з 05 травня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.
17 січня 2024 року постановою державного виконавця Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Калашнік О.Ю. відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №760/8326/16-ц, виданого 14 грудня 2023 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів НОМЕР_1 від 04 березня 2024 року, в період з травня 2016 року по лютий 2024 року сукупний розмір заборгованості платника аліментів становив 190 000,00 грн. Також з доданого розрахунку вбачається, що при стягненні аліментів державною виконавчою службою індексація аліментів не проводилась.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, за період з листопада 2016 року по квітень 2024 року сума індексації розміру аліментів складає 2 156,60 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими та підтвердженими належними та допустимими доказами, а також не спростованими відповідачем.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з нижченаведених мотивів.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно зі статтею 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не є незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року №6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі №343/945/19, від 12 січня 2022 року у справі №545/3115/19, від 23 травня 2022 року у справі №752/26176/18, та інших.
Оскільки за правилами частини третьої статті 181 СК України спосіб стягнення аліментів визначає той із батьків, з яким проживає дитина, такий спосіб стягнення аліментів може бути зміненим рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
У цій справі позивачка заявила, по суті, вимогу не про зміну (збільшення) розміру аліментів, а про зміну способу їх присудження, тобто зміну розміру аліментів, стягнутих на підставі заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року у справі №760/8326/16-ц у певній твердій грошовій сумі (2 000,00 грн) на розмір аліментів у частці від заробітку батька дитини (1/4 частина). Зазначене відповідає вимогам статей 181-184, 192 СК України. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 і така практика не змінювалася.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що у цій справі, сукупність наданих позивачем доказів на підтвердження своїх вимог не викликає сумніву.
Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до частини третьої статті 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» збільшено прожитковий мінімум на дітей від 6 до 18 років та встановлено його у розмірі 3 196,00 грн.
Стаття 7 Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на дітей від 6 до 18 років залишила незмінним у розмірі 3 196,00 грн.
Отже, враховуючи положення частини другої статті 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 6 до 18 років становить 1 598,00 грн.
Отже, визначений заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2016 року у справі №760/8326/16-ц розмір аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_5 , 2015 р.н., хоч і знаходить в межах мінімальної законодавчої гарантії, проте не здатен забезпечити її найкращі інтереси з урахуванням значного підвищення рівня інфляції у державі з 2016 року по 2024 рік, дорослішання дитини та зміну її потреб у харчуванні, навчанні, розвитку та ін.
Заперечуючи проти позовних вимог, апелянт, у свою чергу, жодними належними та допустимими доказами їх не спростував, зокрема не надав доказів на підтвердження сплати аліментів, їх розміру та ін., а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування у справі не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
У зв`язку з цим, доводи апелянта про зловживання ОСОБА_2 своїми правами і непред`явлення виконавчого листа до виконання протягом тривалого часу не заслуговують на увагу, а положення ч. 1 ст. 194 СК України не мають правового значення при вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи. 
Конституційне право на участь у судовому розгляді, у тому числі бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду, не може вважатися формальним - це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення.
Так, частинами 1, 3 ст. 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 128 ЦПК України визначають, що судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасниками судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судового повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Ухвала про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками, направлена судом першої інстанції ОСОБА_1 повернулася на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що не є належним повідомленням учасника справи відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України.
Разом з тим, як свідчать матеріали справи та підтверджує сам відповідач у апеляційній скарзі, про наявність судового провадження щодо нього він був обізнаний, у зв`язку з чим 09 вересня 2024 року його представник подав суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.
Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
За правилами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ч. 1ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.
Колегія суддів враховує, що з часу подання відповідачем клопотання про ознайомлення з матеріалами справи до ухвалення оскаржуваного рішення минуло більш ніж 6 місяців, що є достатнім строком для того, щоб сторона могла реалізувати своє право на ознайомлення, не лише у електронному вигляді, а й особисто у суді, однак відповідач (через свого представника) цього не зробив, а тому наслідки нереалізації права на ознайомлення та подання заперечень проти пред`явленого позову, покладаються виключно на відповідача і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін в оскаржуваній частині, а апеляційну скаргу - без задоволення.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядалося.
Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Юровським Андрієм Геннадійовичем - залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова