СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Харків Справа №922/3015/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.
секретар судового засідання Гаркуша О.Л.
за участю представників сторін
позивача - Жилко С.Е. (в залі суду) - службове посвідчення №3517, посадова інструкція від 05.09.2022, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань
відповідача - Яковлев Є.В. (в залі суду) - ордер серія АХ №1320397 від 20.01.2026, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЛГ №000158 від 12.07.2018

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктово-виробнича компанія "Сад" (вх.№2484Х/3) рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025
у справі №922/3015/25 (суддя Новікова Н.А., повне рішення складено та підписано 03.11.2025)

за позовом Харківської міської ради, м. Харків,
до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктово-виробнича компанія "Сад", м.Харків, 
про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 1.365.056,24 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Харківська міська рада, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктово-виробнича компанія "Сад", в якій просив суд стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 1.365.056,24 грн за використання земельної ділянки по вул. Румянцівській, 9 у м. Харкові з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 за період з 10.07.2020 по 28.02.2022. Також позивач просив покласти на відповідача судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 20.475,84 грн.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ "Фруктово-виробнича компанія "Сад" на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 1.365.056,24 грн за використання земельної ділянки.
Відповідач, ТОВ "Фруктово-виробнича компанія "Сад", звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 по справі №922/3015/25, та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктово-виробнича компанія "Сад", про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 1.365.056,24 грн за використання земельної ділянки по вул.Румянцівській, 9 у м.Харкові з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 за період з 10.07.2020 по 28.02.2022 - відмовити в повному обсязі. Судові витрати просить покласти на позивача.
Доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про відсутність між сторонами укладеного та зареєстрованого договору оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим, на думку скаржника, у нього не виник обов`язок сплачувати кошти за користування такою земельною ділянкою, а застосування судом першої інстанції положень статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України є помилковим.
Апелянт посилається на норми Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі», зазначаючи, що правовідносини з користування земельними ділянками комунальної власності можуть виникати виключно на підставі договору оренди та з моменту державної реєстрації відповідного права, а відсутність такого договору, на його переконання, унеможливлює стягнення будь-яких платежів за користування землею.
Також у апеляційній скарзі зазначається, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доводам відповідача та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів.
Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є., суддя Стойка О.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги ТОВ "Фруктово-виробнича компанія "Сад" на рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3015/25 до надходження матеріалів справи. Витребувано матеріали справи №922/3015/25 з Господарського суду Харківської області.
05.12.2025 на адресу Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи 922/3015/25.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.12.2025 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху, в зв`язку з несплатою судового збору у відповідному розмірі.
18.12.2025 на адресу Східного апеляційного господарського суду апелянт направив заяву про усунення недоліків апеляційної скарги разом з платіжним документом про сплату судового збору у необхідному розмірі (платіжна інструкція №942 від 17.12.2025).
Відповідно до витягу з табелю обліку використання робочого часу суддів Східного апеляційного господарського суду суддя-доповідач Істоміна О.А. станом на 18.12.2025 перебувала у відпустці до 24.12.2025 включно.
Відповідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2025 у зв`язку з відпусткою судді Медуниці О.Є., сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Стойка О.В., суддя Попков Д.О.
Після усунення недоліків, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Фруктово-виробнича компанія "Сад"; встановлено строк до 15.01.2026 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 ГПК України; запропоновано учасникам справи до 15.01.2026 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копії та доданих до них документів інших учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 ГПК України; призначено справу до розгляду на 20.01.2026. Явку учасників справи визнано не обов`язковою.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України, не скористався. Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. Разом з тим, неподання відзиву не перешкоджає апеляційному перегляду судового рішення, оскільки відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд здійснює перевірку законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення за наявними у справі матеріалами та в межах доводів апеляційної скарги.
19.01.2026 на адресу Східного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» від ТОВ ,,Фруктово-виробнича компанія ,,САД,,» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, яким скаржник просить долучити документи, що, на його переконання, підтверджують наявність обмежень у використанні земельної ділянки з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004. В обґрунтування подання зазначеного клопотання після спливу строку, встановленого ухвалою суду апеляційної інстанції для подання заяв та доказів, скаржник посилається на те, що відповідні обмеження щодо використання земельної ділянки були внесені до Державного земельного кадастру лише у січні 2026 року, зокрема 08.01.2026, що, на його думку, унеможливлювало подання таких доказів під час розгляду справи судом першої інстанції та раніше в апеляційному провадженні. Як додаткові докази скаржником подано, зокрема, витяги з Державного земельного кадастру, витяг з містобудівної документації, технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, якими зазначається наявність охоронних зон, санітарно-захисних зон та інших обмежень у використанні земельної ділянки. Подання вказаних документів скаржник обґрунтовує необхідністю перегляду розрахунку розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати, оскільки, на його переконання, під час визначення такого розміру позивачем не було враховано зазначені обмеження щодо використання земельної ділянки.
Розглянувши подане відповідачем клопотання про долучення додаткових доказів, суд апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані у строк, встановлений судом апеляційної інстанції, не приймаються судом, якщо особа, яка їх подає, не обґрунтувала неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що об`єктивно від неї не залежали.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду учасникам справи було встановлено строк для подання заяв, клопотань та додаткових доказів до 15.01.2026 включно. Разом з тим, вказане клопотання подано 19.01.2026, тобто після спливу строку, встановленого судом. При цьому суд враховує, що у поданому клопотанні скаржник не порушує питання про поновлення пропущеного процесуального строку та не заявляє відповідного клопотання у порядку статті 119 ГПК України, а відтак суд позбавлений процесуальних підстав для вирішення питання про поновлення такого строку з власної ініціативи.
Наведені у клопотанні доводи щодо внесення відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки до Державного земельного кадастру у січні 2026 року не можуть бути прийняті судом як підстава для подання доказів після спливу встановленого строку, оскільки скаржником не заявлено клопотання про поновлення такого строку. За відсутності відповідної процесуальної заяви суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями самостійно вирішувати питання про поновлення пропущеного строку.
В судовому засіданні 20.01.2026 приймають участь представник відповідача Яковлєв Є.В., який підтримав вимоги апеляційної скарги, просить рішення Господарського суду Полтавської області від 03.11.2025 у справі №917/3015/25 скасувати та відмовити у задоволенні позову, представник позивача - Жилко С.Е., який підтримав відзив на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.
Судова колегія зауважує, що в матеріалах справи наявні процесуальні документи сторін, в яких останні висловили свою правову позицію, а також інші документи, необхідні для прийняття обґрунтованого рішення зі спору.
У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч.1 ст.273 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Заслухавши в судовому засіданні доповідь судді-доповідача, розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.
Харківською міською радою було здійснено перевірочні заходи щодо використання та охорони земель територіальної громади міста Харкова і дотримання вимог земельного законодавства.
Згідно з відомостями, отриманими з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка №436997018 від 25.07.2025), за ТОВ «ФВК ,,САД,,» зареєстровано право власності на комплекс нежитлових будівель, а саме виробничо-складські приміщення, склад, вагову та пожежне депо, розташовані за адресою: м.Харків, вул. Румянцівська, 9. Право власності на зазначені об`єкти виникло у відповідача з 10.07.2020 на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2020 № 1191.
Вказані будівлі знаходяться на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004, при цьому право користування цією ділянкою відповідачем у встановленому порядку не оформлено. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 25.07.2025 №НВ-0001499212025 площа земельної ділянки становить 1,5570 га, а сама ділянка сформована 11.04.2019. Земельна ділянка віднесена до земель промисловості, транспорту, енергетики та іншого призначення, із цільовим використанням для розміщення та експлуатації основних і допоміжних будівель та споруд промислових підприємств, у тому числі об`єктів оброблення відходів та енергогенеруючих елементів.
25.07.2025 головним спеціалістом Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради Німець Я.А. у порядку ч.2 ст.83 Земельного кодексу України проведено комплекс перевірочних заходів щодо вищезазначеної земельної ділянки по вул.Румянцівській, 9 у м.Харкові, за результатами яких встановлено, що земельна ділянка огороджена, доступ для проведення обстеження не надано. На земельній ділянці розташовані нежитлові будівлі: літ. «А-1», літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Г-1», літ. «Д-1», право власності на які зареєстровано за ТОВ «ФВК «САД».
За твердженням позивача ТОВ «ФВК «САД» з дати набуття права власності на нерухоме майно 10.07.2020 по теперішній час використовує земельну ділянку з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 загальною площею 1,5570 га по вул.Румянцівській, 9 у м.Харкові без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав у відповідності до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України.
Згідно із листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 18.07.2025 №15647/5/20-40-04-07-12 ТОВ «ФВК «САД» у 2020-2025 роках плату за земельну ділянку з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 загальною площею 1,5570 га по вул. Румянцівській, 9 у м. Харкові не нараховує і не сплачує.
Враховуючи наведені обставини, Харківська міська рада вважає, що у період з 10.07.2020 по 28.02.2022 відповідач не сплачував плату за користування земельною ділянкою по вул. Румянцівській, 9 у м. Харкові, внаслідок чого без достатньої правової підстави зберіг за рахунок власника земельної ділянки грошові кошти у розмірі орендної плати на загальну суму 1.365.056,24 грн, у зв`язку з чим звернувся до суду з відповідною вимогою про їх стягнення.
Відповідач не погоджується з твердженнями Харківської міської ради та наполягає, що сам факт розташування належних йому будівель на певній земельній ділянці не означає виникнення у нього обов`язку сплачувати кошти у розмірі орендної плати. На думку відповідача, користування земельною ділянкою комунальної власності може мати місце лише в межах оформлених правовідносин, які виникають після прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування, укладення договору оренди та державної реєстрації такого права.
Також відповідач звертає увагу, що земельна ділянка з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 була сформована ще у квітні 2019 року, тобто до того, як він набув право власності на об`єкти нерухомості у липні 2020 року. У зв`язку з цим відповідач вважає, що питання оформлення землекористування мало вирішуватися попереднім власником майна, а не покладатися на нього автоматично.
Крім того, відповідач підкреслює, що право оренди не переходить до нового власника будівель саме по собі і не виникає без договору. Він зазначає, що відсутність зареєстрованого права оренди не може розцінюватися як порушення, оскільки закон не ототожнює набуття будівлі з обов`язковим виникненням орендних відносин щодо землі під нею.
У підсумку відповідач стверджує, що за відсутності укладеного між сторонами договору оренди та визначених у ньому умов орендної плати немає підстав вважати його землекористувачем у розумінні земельного законодавства, а відтак, на його переконання, є необґрунтованим і застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства про безпідставне збереження коштів.
Позивач, заперечуючи проти доводів відповідача, наполягає на тому, що використання земельних ділянок в Україні за загальним правилом є платним, що прямо випливає зі статті 206 Земельного кодексу України. Харківська міська рада підкреслює, що власник нерухомого майна не може фактично користуватися земельною ділянкою під таким майном безоплатно, оскільки будівля і земельна ділянка, на якій вона розташована, об`єктивно пов`язані між собою і мають розглядатися як єдиний комплекс. У цьому зв`язку позивач посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка виходить із принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній об`єкта нерухомості (superficies solo cedit), наголошуючи, що використання будівлі неможливе без одночасного використання землі, на якій вона знаходиться.
На думку позивача, з моменту набуття права власності на нерухоме майно особа фактично стає користувачем відповідної земельної ділянки, а тому саме з цієї дати у неї виникає обов`язок здійснювати плату за користування землею. Якщо ж право користування земельною ділянкою не оформлене належним чином, а плата за землю не вноситься, то кошти, які мали бути сплачені власникові ділянки, вважаються безпідставно збереженими. У такому випадку, як зазначає Харківська міська рада, підлягають застосуванню положення статті 1212 Цивільного кодексу України про обов`язок повернення безпідставно збереженого майна.
Позивач також звертає увагу, що законодавство розмежовує земельний податок і орендну плату залежно від правового титулу користування земельною ділянкою. Оскільки відповідач не є ані власником, ані постійним землекористувачем, він не може виступати платником земельного податку, а єдиною формою плати за землю в цій ситуації для нього є орендна плата як еквівалент вартості користування земельною ділянкою комунальної власності. Харківська міська рада зазначає, що відсутність укладеного договору оренди сама по собі не означає відсутності обов`язку сплачувати кошти за користування земельною ділянкою. Навпаки, у зв`язку з набуттям відповідачем права власності на нежитлові будівлі, розташовані на спірній земельній ділянці, він набув статусу фактичного користувача землі, а відносини, пов`язані з користуванням ділянкою без оформлення прав та без внесення плати, мають кондикційний характер і дають підстави для стягнення безпідставно збережених коштів.
Господарський суд Харківської області, задовольняючи позовні вимоги Харківської міської ради, мотивував своє рішення тим, що відповідач, набувши право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004, фактично користувався такою земельною ділянкою без оформлення відповідного права користування та без сплати плати за землю. Суд першої інстанції виходив з принципу платності використання землі та єдності юридичної долі земельної ділянки і розташованих на ній об`єктів нерухомості, дійшовши висновку, що до моменту належного оформлення прав на земельну ділянку відповідач є фактичним землекористувачем, який без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, що підлягали сплаті за користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим такі правовідносини є кондикційними та підлягають врегулюванню шляхом застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.
Предметом даного спору є матеріально-правова вимога Харківської міської ради, заявлена на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, про стягнення з ТОВ ,,Фруктово-виробнича компанія ,,САД,,» безпідставно збережених коштів, які, на переконання позивача, відповідач мав би сплатити як плату за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 у період з 10.07.2020 по 28.02.2022, фактично використовуючи таку ділянку без оформлення відповідного речового права та без внесення плати за землю.
Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції колегії суддів належить перевірити, чи правильно судом застосовано норми матеріального та процесуального права при вирішенні спору, зокрема встановити, чи підтверджується факт користування відповідачем земельною ділянкою без належної правової підстави, чи обґрунтовано кваліфіковано спірні правовідносини як кондикційні, а також чи наявні підстави для стягнення з відповідача заявленої суми саме як безпідставно збережених коштів у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, з урахуванням доводів апеляційної скарги та меж апеляційного перегляду.
Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права комунальної власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки є заснованим на договорі строковим платним володінням і користуванням земельною ділянкою. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації таких прав. Таким чином, за відсутності укладеного договору оренди та державної реєстрації права оренди відповідач не набув належного речового права користування спірною земельною ділянкою.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним, об`єктом плати за землю є земельна ділянка, а плата за землю справляється відповідно до закону. При цьому пунктом «в» частини 1 статті 96 Земельного кодексу України до обов`язків землекористувачів віднесено своєчасну сплату земельного податку або орендної плати.
Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, який справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Відповідно до підпунктів 14.1.72 та 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок справляється з власників земельних ділянок та постійних землекористувачів, тоді як орендна плата є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Отже, законодавство розмежовує земельний податок і орендну плату залежно від правових підстав користування земельною ділянкою.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно, а положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від причин такого збереження. Таким чином, фактичне використання земельної ділянки комунальної власності без оформлення правовстановлюючих документів та без внесення плати за землю зумовлює застосування статті 1212 Цивільного кодексу України щодо повернення безпідставно збережених коштів.
З урахуванням правової природи заявлених вимог колегія суддів бере до уваги усталену практику Верховного Суду щодо спорів про стягнення безпідставно збережених коштів у зв`язку з фактичним користуванням земельними ділянками державної чи комунальної власності без оформлення речового права.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 дійшла висновку, що у разі фактичного користування земельною ділянкою без належної правової підстави та без внесення плати за землю у власника земельної ділянки виникає право на захист шляхом стягнення з фактичного користувача коштів, які він зберіг у себе за рахунок власника, на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, при цьому відсутність договору оренди не виключає кондикційного характеру таких правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, у якій зазначено, що особа, яка фактично використовує земельну ділянку без оформлення права, не може зберігати у себе кошти, які мали бути сплачені власникові цієї ділянки, а підставою для їх повернення є положення глави 83 Цивільного кодексу України. Зазначені висновки є релевантними до спірних правовідносин у цій справі та підлягають застосуванню під час оцінки доводів апеляційної скарги і правильності висновків суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2020 №1191 ТОВ «Фруктово-виробнича компанія ,,САД,,» з 10.07.2020, у тому числі протягом спірного періоду, є власником нежитлових будівель, розташованих за адресою: м.Харків, вул.Румянцівська, 9, а саме: виробничо-складської будівлі літ. «А-1» загальною площею 1103,7 кв.м, складу літ. «Б-1» площею 435,4 кв.м, вагової літ. «В-1» площею 116,2 кв.м, виробничо-складської будівлі літ. «Г-1» площею 68,0 кв.м, пожежного депо літ. «Д-1» площею 264,3 кв.м. Належність зазначених об`єктів відповідачу підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема інформаційною довідкою №436997018 від 25.07.2025.
Судом також враховано, що вказані об`єкти нерухомого майна розміщені на земельній ділянці площею 1,5570 га з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004, що не заперечувалося відповідачем. Додатково цей факт підтверджується актом обстеження земельної ділянки за адресою: м.Харків, вул.Румянцівська, 9, складеним 25.07.2025 головним спеціалістом Інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міської ради Німець Я.А. У зазначеному акті зафіксовано, що земельна ділянка огороджена, доступ для проведення обстеження не надано, а на її території знаходяться нежитлові будівлі літ. «А-1», «Б-1», «В-1», «Г-1», «Д-1», право власності на які зареєстровано за ТОВ «ФВК ,,САД,,».
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру №НВ-0001499212025 від 25.07.2025 спірна земельна ділянка є сформованою з 11.04.2019, має кадастровий номер та розташована в межах міста Харкова.
Разом з тим, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №448552945 від 21.10.2025 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 за будь-якою особою не зареєстровано.
Суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням положень частини 2 статті 83 Земельного кодексу України, з моменту введення в дію нового Земельного кодексу України з 01.01.2002 усі землі в межах населених пунктів, за відсутності належним чином оформленого приватного чи державного права власності, належать до земель комунальної власності відповідної територіальної громади. Отже, земельна ділянка, розташована в межах м.Харкова, за загальним правилом є об`єктом комунальної власності Харківської міської територіальної громади.
Крім того, судом встановлено, що відповідач протягом 2020– 2025 років не здійснював нарахування та сплату плати за землю щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004, що підтверджується листом Головного управління Державної податкової служби у Харківській області №15647/5/20-40-04-07-12 від 18.07.2025.
На підтвердження розміру заявлених до стягнення коштів позивачем подано розрахунки безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності площею 1,5570 га з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 за період з 10.07.2020 по 28.02.2022. Зокрема, за період з 10.07.2020 по 31.12.2020 нараховано 395.843,49 грн, за 2021 рік – 831.942,27 грн, за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 – 137.270,48 грн, що у сукупності становить 1.365.056,24 грн.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши факт набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна, їх розташування на земельній ділянці комунальної власності, відсутність оформленого права користування цією ділянкою та несплату коштів за її використання, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у заявленому розмірі.
Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належність спірної земельної ділянки до земель комунальної власності Харківської міської територіальної громади. Так, відповідно до частини 2 статті 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності. Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004 розташована в межах міста Харкова, а відомості про зареєстроване приватне чи державне право власності на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні.
При цьому колегія суддів враховує, що положення пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» №5245-VI визначають землі, розташовані в межах населених пунктів, як землі комунальної власності відповідних територіальних громад, а державна реєстрація права комунальної власності є процедурою оформлення такого права, однак не впливає на сам факт його виникнення в силу закону. Отже, відсутність запису про право власності позивача у Державному реєстрі не спростовує належності спірної земельної ділянки територіальній громаді міста Харкова.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, будучи власником нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці комунальної власності, фактично користувався такою ділянкою без оформлення відповідного речового права та без внесення плати за землю, унаслідок чого зберіг у себе кошти, які підлягали сплаті власникові земельної ділянки.
За таких умов спірні правовідносини обґрунтовано кваліфіковано судом першої інстанції як кондикційні. Відсутність укладеного договору оренди та державної реєстрації права користування земельною ділянкою не усуває обов`язку фактичного користувача компенсувати власникові землі кошти, які він без достатньої правової підстави зберіг у себе.
Оскільки відповідач використовував земельну ділянку комунальної власності для розміщення належних йому будівель, не оформив права користування та не сплачував плату за землю, наявні підстави для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України та стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі, визначеному судом першої інстанції як еквівалент орендної плати, недоотриманої територіальною громадою.
Довід апелянта про те, що відсутність договору оренди виключає обов`язок сплати коштів за користування земельною ділянкою колегія суддів відхиляє, оскільки заявлена Харківською міською радою вимога ґрунтується не на договірних правовідносинах оренди, а на положеннях статті 1212 Цивільного кодексу України як вимога про повернення безпідставно збережених коштів. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка зберегла майно у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно, а положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від причин такого збереження. Отже, відсутність укладеного договору оренди не виключає можливості стягнення коштів як безпідставно збережених за наявності встановлених судом умов.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що відповідач не звертався за оформленням оренди, а формування земельної ділянки мало здійснюватися попереднім власником нерухомості, колегія суддів зазначає, що зазначені твердження не спростовують висновків суду першої інстанції.
Як вже було досліджено, відповідач з 10.07.2020 на підставі договору купівлі-продажу №1191 є власником нежитлових будівель, розташованих за адресою: м.Харків, вул.Румянцівська, 9, які знаходяться на земельній ділянці площею 1,5570 га з кадастровим номером 6310138200:12:009:0004. Факт розміщення цих об`єктів на спірній земельній ділянці підтверджується актом обстеження від 25.07.2025.
Відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає лише з моменту державної реєстрації такого права. У цій справі судом встановлено, що відповідач не набув і не зареєстрував права оренди спірної земельної ділянки. Водночас судом установлено, що відповідач у спірний період володів розташованими на ній будівлями та фактично використовував земельну ділянку під цими об`єктами. Тому посилання апелянта на те, що оформлення оренди мало здійснюватися попереднім власником, не впливає на вирішення спору: вимога заявлена за статтею 1212 Цивільного кодексу України і оцінюється з огляду на факт фактичного користування земельною ділянкою відповідачем без оформленого права та без внесення плати.
Довід апелянта про те, що відповідач не є землекористувачем, а тому відсутні підстави для стягнення коштів, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на те, що суд першої інстанції задовольнив позов не з підстав існування у відповідача оформленого права оренди, а виходячи з установленого факту фактичного використання земельної ділянки без належної правової підстави та без внесення плати за землю.
Як вже було зазначено, відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним, а пункт «в» частини 1 статті 96 Земельного кодексу України встановлює обов`язок землекористувачів своєчасно сплачувати плату за землю. З огляду на встановлені судом обставини щодо відсутності у відповідача зареєстрованого права користування земельною ділянкою та несплати коштів за її використання, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України є правильним.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що по суті аргументація апелянта зводиться до повторення заперечень, які вже були предметом дослідження та правової оцінки під час розгляду справи судом першої інстанції, і на які судом надано вмотивовані відповіді у рішенні. Жодних нових обставин, доказів або правових підстав, які б ставили під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо кондикційного характеру спірних правовідносин та наявності підстав для застосування статті 1212 Цивільного кодексу України, апеляційна скарга не містить. Викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги відповідача. 
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ст. ст. 73,74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктово-виробнича компанія "Сад" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3015/25, яке відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, має бути залишене без змін.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фруктово-виробнича компанія "Сад" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 у справі №922/3015/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України

Повна постанова складена 26.01.2026.

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков 

Суддя О.В. Стойка