ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 676/4200/21
Провадження № 22-ц/820/160/26
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,
секретар судового засідання Дубова М.В,
з участю: прокурора та представника відповідача ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 676/4200/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Костюковичем Дмитром Карловичем, на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2025 року у складі судді Вдовичинського А.В. у цивільній справі за позовом керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах Держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 , Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації Хмельницької області, треті особи: Південно-Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про визнання недійсним розпорядження, скасування державної реєстрації земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
У липні 2021 року керівник Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної державної адміністрації та ДП «Кам`янець-Подільське лісове господарство» звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив: 
-визнати недійсним розпорядження Кам`янець-Подільської райдержадміністрації № 1033/2012-р від 19 жовтня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 »;
-скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га з одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно усіх зареєстрованих щодо цієї ділянки речових прав та їх обтяжень;
-зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га державі в особі Хмельницької облдержадміністрації з правом постійного користування ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп»; вирішити питання про розподіл судових витрат.
На підтримання заявлених позовних вимог посилався, що розпорядженням Кам`янець-Подільської райдержадміністрації від 19 жовтня 2012 року № 1033/2012-р затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0912 га, кадастровий номер 6822489500:09:004:0006, розташовану за межами населених пунктів Чабанівської сільської ради і призначену для ведення індивідуального садівництва.
На підставі цього розпорядження 19 червня 2020 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» № 189 від 19 квітня 2021 року спірна земельна ділянка, відповідно до Публічної кадастрової карти та матеріалів лісовпорядкування 2001 та 2011 років накладається на квартал 45 Подільського лісництва та квартал 7 Староушицького лісництва ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп».
Прокурор зазначав, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 відбулася з порушенням вимог закону, оскільки на момент передачі земельна ділянка з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006 відносилась до земель лісогосподарського призначення державної власності та перебувала у постійному користуванні ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп» в межах лісового заказника місцевого значення «Староушицький». Натомість Кам`янець-Подільська райдержадміністрація за відсутності відповідних повноважень і згоди позивача, всупереч установленого порядку змінила цільове призначення вказаної ділянки та передала її у власність ОСОБА_1 .
Оскільки спірна земельна ділянка перебуває під особливою охороною держави, має обмежений режим господарювання та не може передаватися у приватну власність, то її зайняття треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, відтак у порядку задоволення негаторного позову ОСОБА_1 зобов`язаний повернути цю ділянку державі в особі Хмельницької облдержадміністрації з правом постійного користування ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп».
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 серпня 2021 року заяву в.о. керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури П. Маслюка про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0.0912 га, та заборонено органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі, щодо її поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками).
Заборонено ОСОБА_1 відчужувати, вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0.0912 га, дії, спрямовані на зміну цільового призначення вказаної ділянки, її поділу або об`єднання з іншими земельними ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини щодо неї, а також проводити на ній будь-які будівельні роботи.
Заборонено державним кадастровим реєстраторам, які входять до складу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальних органів, вносити до Державного земельного кадастру будь-які відомості, які стосуються земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, окрім скасування державної реєстрації та внесення запису про поновлення державної реєстрації за державою, а також про скасування у Поземельній книзі запису про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006.
Стягнуто з ОСОБА_1 та Кам`янець-Подільської райдержадміністрації на користь Хмельницької обласної прокуратури судовий збір по 567,50 грн з кожного.
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2022 року позов керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп» про зобов`язання повернути земельну ділянку залишено без розгляду.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позову керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах – Хмельницької облдержадміністрації до ОСОБА_1 , Кам`янець-Подільської райдержадміністрації; третя особа: Хмельницьке ОУЛМГ, про визнання недійсним розпорядження № 1033/2012-р від 19 жовтня 2012 року та скасування реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, зобов`язання повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га державі в особі Хмельницької облдержадміністрації з правом постійного користування ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп».
Додатковим рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2022 року скасовано заходи забезпечення позову. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури залишено без задоволення, рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2022 року та додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2022 року - без змін.
Постановою Верховного Суду від 16 серпня 2023 року касаційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури задоволено частково: рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2022 року, додаткове рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2022 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 січня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
При новому розгляді справи прокурор в суді першої інстанції позов підтримав в повному обсязі, просить його задовольнити.
Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 грудня 2023 року позовні вимоги керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» як правонаступника ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп» залишено без розгляду,
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2025 року позов задоволено, визнано недійсним розпорядження Кам`янець-Подільської районної державної адміністрації №1033/2012-р від 19.10.2012 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки гр. ОСОБА_1 »; скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га із одночасним припиненням у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно усіх зареєстрованих щодо земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006 інших речових прав та їх обтяжень; зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України».
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
ОСОБА_1 та його представник – адвокат Костюкович Д.К. подали апеляційну скаргу на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2025 року, просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Представник апелянта зазначає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та невірно застосував норми матеріального права. Задовольнивши позов прокурора в частині зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку суд в порушення принципів змагальності і диспозитивності фактично вирішив справу в цій частині на власний розсуд, вийшовши за межі заявлених прокурором вимог, адже такої вимоги у даній справі, як це сформулював суд в оскаржуваному рішенні, заявлено не було. Крім того, задовольнивши позов прокурора в інтересах саме державної компанії - ДСГП «Ліси України», суд не прийняв до уваги, що воно не є суб`єктом владних повноважень, що є недопустимим.
Також представник апелянта вказує, що прокурором у даній справі обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що незалежно від решти заперечень відповідача по суті даного спору, є самостійною підставою для відмови прокурору в позові, оскільки встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки, у контексті зазначених обставин справи, не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.
Також предметом спору у даній справі є земельна ділянка з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006 площею 0,0912 га, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , при цьому первинний позов прокурора у даній справі ґрунтувався на тому, що спірна земельна ділянка, на думку прокурора, належить до категорії земель лісогосподарського призначення та співпадає з матеріалами базового лісовпорядкування (планшети 2001, 2011 року) в результаті накладення цифрових баз Держгеокадастру та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект». Зокрема, земельна ділянка накладається на квартал 45 Подільського лісництва та квартал 7 Староушицького лісництва ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп»; Відповідачем - 2 порушено порядок зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а також незаконно передано її у власність Відповідачу-1 без попереднього її вилучення у Позивача-2 як постійного користувача. В подальшому, в процесі розгляду справи прокурором було подано до суду додаткові пояснення згідно з якими на спірній земельній ділянці, на думку прокурора, ще й створено ландшафтний заказник місцевого значення «Староушицький» площею 2715 га. Тобто, згідно з вказаними поясненнями прокурора, спірна ділянка також належить до категорії земель природно-заповідного призначення. Однак розглядаючи дану справу, суд першої інстанції, не врахував, що землі природно-заповідного призначення і землі лісогосподарського призначення в силу закону є абсолютно різними (відмінними) категоріями земель, а відтак, мають різний правовий режим використання, який регулюється законом. Представник Відповідача-1 з урахуванням додаткових пояснень прокурора в судовому засіданні просив прокурора уточнити, до якої саме категорії земель, на думку прокурора, належить спірна земельна ділянка, адже одна й та ж земельна ділянка не може одночасно належати до різних категорій землі, але дане питання так і залишилось без чіткої відповіді прокурора, який фактично стверджує, що спірна земельна ділянка є, на його думку, землею і лісогосподарського і природоохоронного призначення. 
Представник апелянта вважає, що посилання прокурора в позові на норми ЛК України є некоректним, оскільки ще 23 червня 2015 року було проведено державну реєстрацію права державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6822489500:09:004:0005 площею 797.8642 га, цільове призначення: для ведення лісового господарства з одночасною реєстрацією права постійного користування за ДП «Кам`янець-Подільське лісове господарство». Таким чином, з моменту здійснення наведеної державної реєстрації (23 червня 2015 року) право позивача на відповідну земельну ділянку вже не може підтверджуватися відповідними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, а доводиться виключно даними Державного земельного кадастру і належним чином оформленими правовстановлюючими документами на право власності і постійного користування земельною ділянкою. Суд мав дослідити і порівняти актуальні правовстановлюючі документи і дані Державного земельного кадастру відносно двох земельних ділянок з кадастровими номерами: 6822489500:09:004:0005 і 6822489500:09:004:0006, однак не прийняв до уваги відповідні докази. Адже, офіційна та актуальна інформація, яка підтверджена даними Державного земельного кадастру і Публічної кадастрової карти, докорінно та об`єктивно спростовує доводи прокурора, на яких ґрунтуються позовні вимоги, адже земельні ділянки з кадастровими номерами: 6822489500:09:004:0005 і 6822489500:09:004:0006 в дійсності є лише суміжними і жодним чином не накладаються одна на одну, що свідчить про абсолютну відсутність у даній ситуації будь-яких порушень інтересів держави в результаті передачі земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006 у приватну власність ОСОБА_1 . Всупереч наведеному, усі вищенаведені докази та офіційна інформація Держгеокадастру були залишені поза увагою суду першої інстанції без надання їм належної оцінки.
Крім того, посилається представник апелянта, що суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву відповідача про застосування у даній справі строку позовної давності, сплив якого також є самостійною підставою для відмови позивачу у позові. 
Керівник Кам`янець-Подільської окружної прокуратури подала відзив на апеляційну скаргу, посилається що ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006 відноситься до земель лісового та природно заповідного фондів. Вказане підтверджується дослідженими судом матеріалами лісовпорядкування 2001 та 2011 років, згідно яких спірна земельна ділянка накладається на квартал 45 Подільського лісництва та квартал 7 Староушицького лісництва ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп», відноситься до земель лісового фонду та перебуває в постійному користуванні державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яке є правонаступником державного підприємства «Кам`янецьПодільський лісгосп». 
Рішенням Хмельницької обласної ради від 17.12.1993 № 3 «Про доповнення природнозаповідного фонду області та встановлення охоронних зон його територій та об`єктів» створено ландшафтний заказник місцевого значення «Староушицький» площею 2715,0 га, який розташований на території Староушицького лісництва по березі Дністровського водосховища з метою збереження мальовничих крутосхилів та унікального берегового ландшафту Дністра, в якому зростають дуб, граб, сосна та клен, у трав`янистому покриві ростуть види рослин, що занесені до Червоної книги України, а саме: коручка морозниковидна, гніздівка звичайна, булатка великоквіткова. Водночас, факт знаходження спірної земельної ділянки в межах лісового та природно-заповідного фондів підтверджено відповідними письмовими доказами, наявними в матеріалах справи
Також судом першої інстанції враховано те, що ВО «Укрдержліспроект» - це підприємство, яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування по видільних і інтегрованих банків даних, які містять лісо-таксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надана ВО «Укрдержліспроект» інформація з доданим викопіюванням з Публічної кадастрової карти України є допустимим доказом в розумінні статті 78 ЦПК України, оскільки надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів.
Прокурор посилається, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 391 ЦК України, а ефективним способом захисту порушених прав позивача є вимога про повернення земельної ділянки, що узгоджується із усталеною практикою Верховного Суду (до прикладу, постанова Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 676/1168/17).
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги частково з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Розпорядженням Кам`янець-Подільської райдержадміністрації від 28 грудня 2009 року № 1016/2009-р надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення за рахунок земель сільськогосподарського призначення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, розташованої за межами населених пунктів Чабанівської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області з метою передачі її у власність для ведення садівництва.
У 2010 році фізична особа – підприємець ОСОБА_2 на замовлення ОСОБА_1 виготовив проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для ведення індивідуального садівництва на території Чабанівської сільської ради за межами населеного пункту Чабанівської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, який містить вихідну земельно-кадастрову документацію та довідку згідно форми 6-зем про належність земельної ділянки (з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006) до земель сільськогосподарського призначення. Ця документація із землеустрою погоджена в установленому порядку.
Розпорядженням Кам`янець-Подільської райдержадміністрації від 19 жовтня 2012 року № 1033/2012-р затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0912 га для ведення індивідуального садівництва, розташовану на території Чабанівської сільської ради за межами населених пунктів.
На підставі цього розпорядження 19 червня 2020 року приватним нотаріусом Твердохліб Г. Г. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 37017854).
Земельна ділянка площею 0,0912 га з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006 зареєстрована як об`єкт цивільних прав у Державному земельному кадастрі (категорія земель – землі сільськогосподарського призначення, вид використання земельної ділянки – для ведення індивідуального садівництва, код цільового призначення – 01.05). У відкритій Поземельній книзі складений кадастровий план земельної ділянки та зроблений запис про відсутність обмеження використання земельної ділянки.
Як вбачається з листа Департаменту природніх ресурсів та екології Хмельницької обласної державної адміністрації від 05.05.2021 року ряд земельних ділянок, у тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, знаходяться на території ландшафтного заказника місцевого значення «Староушицький» плошею 2,715 га, створеного рішенням Хмельницької обласної ради народних депутатів від 17.12.1993 року № 3 з метою збереження мальовничого крутосхилу та унікального берегового ландшафту Дністра, в якому зростають дуб, граб, сосна, клен, в трав`янистому покриві ростуть види рослин, що занесені до червоної книги України, а саме коручка морозниковидна, гніздівка звичайна , булатка великоквіткова. Заказник входить до складу природно-заповідного фонду України , охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюються особливий режим охорони відтворення та використання. 
Відповідно до інформації ДП «Кам`янець-подільський лісгосп» № 126 від 30 квітня 2021 року та № 195 від 15 червня 2021 року ряд земельних ділянок, у тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, які за даними публічної кадастрової карти передані у приватну власність для ведення садівництва співпадають з матеріалами базового лісовпорядкування (планшети 2001, 2011 років) в результаті накладення цифрових баз Держгеокадастру та Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект». Згоди на вилучення або відокремлення цих земельних ділянок лісгосп не давав. Ці ділянки входили до складу Новоушицької лісомеліоративної станції, частина якої передана в постійне користування ДП «Кам`янець-подільський лісгосп». В 1993 році частина територій Новоушицької МЛС були передані в постійне користування ДП «Кам`янець-Подільске лісове господарство та включені до новоствореного заказника місцевого значення «Староушицький». 
За інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 19 квітня 2021 року № 189, спірна земельна ділянка, відповідно до Публічної кадастрової карти та матеріалів лісовпорядкування 2001 та 2011 років накладається на квартал 45 Подільського лісництва та квартал 7 Староушицького лісництва ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп». 
Згідно з інформацією Хмельницького ОУЛМГ № 03-484 від 29 квітня 2021 року (без картографічного матеріалу) за інформацією ДП «Кам`янець-подільський лісгосп» виявлено накладення ряду земельних ділянок, у тому числі земельної ділянки з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, на земельну ділянку лісового фонду, на вилучення якої лісгосп згоди не давав.
За змістом частини другої статті 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (частина перша статті 5 ЛК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин треба визначати згідно з нормами земельного та лісового законодавства про використання й охорону лісового фонду.
До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів (пункт «а» частини другої статті 55 ЗК України).
Порядок вилучення земельних ділянок визначений статтею 149 ЗК України, згідно з частиною першою якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності (крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті), які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі, інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції тощо) з урахуванням вимог частини восьмої цієї статті (частини друга, п`ята статті 149 ЗК України).
Крім того, статтею 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених парками-пам`ятками садово-паркового мистецтва, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Як визначено статтею 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно з пунктами «а», «в» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
За нормами частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду.
Частина перша статті 150 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносить до особливо цінних земель, зокрема, землі природно-заповідного фонду.
Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України (частина друга статті 150 ЗК України у редакції на час передачі відповідачу у власність земельної ділянки).
Отже, системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у державній чи комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення). Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема для будівництва житла, був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1. Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14)].
Як вбачається з матеріалів справи, Кам`янець-Подільською районною державною адміністрацією передано у приватну власність ОСОБА_1 для ведення індивідуального садівництва земельну ділянку лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, яка перебуває у користуванні ДП «Кам`янець-Подільське лісове господарство», що підтверджується, у тому числі, інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 19 квітня 2021 року №189, публічною кадастровою картою та планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Кам`янець-Подільське лісове господарство», та іншими письмовими доказами, які є належними та достатніми доказами для висновку про накладення спірної земельної ділянки на землі природно-заповідного фонду і лісогосподарського призначення.
Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 18.01.2023 року у справі №488/2807/17, постановах Верховного Суду від 31.05.2023 року у справі №372/3809/17, від 16.08.2023 року у справі №676/4200/21.
Отже як встановлено судом на підставі письмових доказів спірна земельна ділянка накладається на квартал 45 Подільського лісництва та квартал 7 Староушицького лісництва ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп», тобто землі лісогосподарського призначення та відноситься до земель природно-заповідного фонду.
Таким чином, встановивши вказані обставини, а саме, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду та природно-заповідного фонду, знаходиться на території ландшафтного заказника місцевого значення «Староушицький», який входить до складу природно-заповідного фонду України та перебуває у користуванні ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп», рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду уповноважним органом виконавчої влади не приймалося, у законного користувача не вилучалася і відповідна проектно-технічна документація не розроблялася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Надаючи оцінку зібраним доказам, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), на підставі якої реєстратором проведено нанесення меж державного лісового фонду підприємства, виготовлену в 2014 році, ураховуючи, що після виготовлення у 2014 році технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), на підставі якої реєстратором проведено нанесення меж державного лісового фонду ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп», до Публічної кадастрової карти вносилися зміни.
Висновок суду першої інстанції узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц, у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 676/4211/21, згідно з яким зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, тому ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.
Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року в справі № 676/4253/21 за аналогічним позовом прокурора за аналогічних обставин щодо іншої земельної ділянки, розташованої в межах кварталу 45 Подільського лісництва ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп» та кварталу 7 Староушицького лісництва цього ж підприємства.
Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами апеляційний суд виходить з наступного. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року (далі відповідно Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.
Перший протокол із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
У справі,яка переглядається судом апеляційної інстанції, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
Земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади або органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної або комунальної власності.
Прийняття рішення про передачу земель природно-заповідного фонду в приватну власність позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади або органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.
Крім того, у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству.
Контроль за використанням земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду згідно з її цільовим призначенням є важливим для суспільства, оскільки люди зацікавлені у збереженні ландшафтного заказника місцевого значення, на території якого заборонене будівництво. Повернення державі земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки. 
Суд встановив, що спірна земельна ділянка належить до земель природно-заповідного призначення, а дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоб попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу. Відтак у втручанні держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою для будівництва садового будинку на території об`єкта природно-заповідного фонду є легітимна мета контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням згідно із загальними інтересами.
В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).
ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6листопада 2008 року).
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка цієї особи.
Як було встановлено судом, ОСОБА_1 проявивши розумну обачність, не міг не знати про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду та не був позбавлений можливості встановити дану обставину.
Отже встановлені судом апеляційної інстанції під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст «суспільного», «публічного» інтересу у вимогах Прокурора, не дають підстав для висновку про порушення принципу «пропорційності».
За таких обставин результат розгляду судом позову Прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги, що прокурором у даній справі обрано неналежний спосіб захисту порушеного права у вигляді зобов`язання повернути земельну ділянку, натомість належним способом захисту є витребовування земельної ділянки лісогосподарського призначення слід відхилити.
Судом беззаперечно встановлено, що спірна земельна ділянка накладається на земельні природно-заповідного фонду і згідно правових висновків у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц та Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі № 676/4211/21 зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку, тому ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.
При цьому твердження апелянта, що судом не встановлено, до яких земель відноситься спірна земельна ділянка, спростовуються встановленими судом обставинами справи, за якими дана земельна ділянка відноситься саме до земель природно-заповідного фонду, на якій в той же час розташовані лісові насадження, що не позбавляє відповідного статусу даної земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду, так і земель лісогосподарського призначення. 
Необґрунтованими є твердження апелянта про недоведеність прокурором своїх вимог щодо віднесення спірної земельної ділянки до категорії вищевказаних земель.
Такі доводи апелянта спростовуються вищенаведеними письмовими доказами, наданими позивачем.
Посилання апелянта на певні письмові докази щодо не накладення спірної земельної ділянки на землі лісогосподарського призначення не можуть бути взяті до уваги з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.
Крім того дані докази стосуються накладення спірної земельної ділянки з землями лісогосподарського призначення, однак жодним чином не доводять відсутності накладення спірної земельної ділянки на землі природно-заповідного фонду.
Також суд не приймає до уваги доводи апелянта про застосування при вирішенні спору строків позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду в п 96 постанови від 4 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц роз`яснила, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Оскільки прокурором подано негаторний позов щодо припинення триваючого порушення прав держави у вигляді незаконного вибуття з власності держави земель природно-заповідного фонду, які взагалі не можуть бути передані у приватну власність, то строки позовної давності при вирішенні даного позову застосуванню не підлягають. 
В той же час заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції, задовольнивши позов прокурора в частині зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну земельну ділянку ДСГП «Ліси України» в порушення принципів змагальності і диспозитивності фактично, вийшов за межі заявлених прокурором вимог, а крім того, задовольнивши позов прокурора в інтересах саме державної компанії - ДСГП «Ліси України», не прийняв до уваги, що воно не є суб`єктом владних повноважень.
Так дійсно в позові прокурор просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України», однак відповідно до заяви про зміну предмету позову в порядку ст. 49 ЦПК України прокурор поряд з іншими вимогами вже просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га Державі в особі Хмельницької облдержадміністрації з правом постійного користування ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп».
Крім того як вбачається з матеріалів справи ухвалою суду від 13 грудня 2023 року позовні вимоги керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» як правонаступника ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп» залишено без розгляду, оскільки вказане державне підприємство не має статусу суб`єкта владних повноважень, в особі якого прокурор може звертатися з позовом в інтересах держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, зобов`язавши відповідача повернути спірну земельну ділянку Державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України», суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки такі вимоги прокурором після зміни предмету позову суду не заявлялись, а позовні вимоги керівника Кам`янець-Подільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» ухвалою суду від 13 грудня 2023 року залишено без розгляду, так як вказане державне підприємство не має статусу суб`єкта владних повноважень в особі якого прокурор може звертатися з позовом в інтересах держави.
За таких обставин оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 6822489500:09:004:00 06, площею 0,0912 га державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України» слід змінити з підстав порушення норм процесуального права, виклавши абзац четвертий резолютивної частині рішення в наступній редакції: «Зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га Державі в особі Хмельницької облдержадміністрації».
Що стосується вимог прокурора про задоволення такої вимоги з вказанням права постійного користування ДП «Кам`янець-Подільський лісгосп» спірною земельною ділянкою, то з вищевказаних підстав вимоги прокурора в такій редакції не можуть бути задоволені.
Керуючись с.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Костюковичем Дмитром Карловичем, задовольнити частково. 
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 09 жовтня 2025 року змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частині рішення в наступній редакції: 
«Зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути земельну ділянку з кадастровим номером 6822489500:09:004:0006, площею 0,0912 га Державі в особі Хмельницької обласної державної адміністрації».
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 січня 2026 року.

Суддя       А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Т.В. Спірідонова