Дата документу 16.12.2025 Справа № 335/10956/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/10956/24 Головуючий у І інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/1654/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 грудня 2025 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Трофимової Д.А.,
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну «Міські теплові мережі» про визнання дійсним договору про надання послуг з централізованого опалення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Концерну «МТМ» про визнання дійсним договору про надання послуг з централізованого опалення.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.09.2019 ОСОБА_1 та Концерн «МТМ» уклали договір № 704366 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, умови якого позивач виконувала своєчасно та в повному обсязі.
У січні 2022 на адресу позивача надійшов рахунок та Акт приймання-передачі за грудень 2021 року Концерну «МТМ», в якому вказано інший номер договору, з новою датою укладання, а саме Типовий індивідуальний договір № 77201331 про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021. 
Починаючи з січня 2021 року до теперішнього часу, Концерн «МТМ» надсилає позивачу платіжні документи з Типового договору та з посиланням саме на нього, з вимогами щодо сплати за надані послуги.
Однак, позивач вважає, що у зв`язку з тим, що з моменту укладання Договору № 704366 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.04.2019 до часу подання позову сторони не заявляли про його розірвання, додаткової угоди про розірвання цього договору сторони не укладали та не підписували, відсутнє рішення суду про визнання цього договору недійсним, договір не є нікчемним, а отже вказаний договір є дійсним.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 просила суд визнати дійсним договір № 704366 про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води від 01.04.2019, укладений між ОСОБА_1 та Концерном «МТМ». Також просила стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Н.І. через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Н.І. зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неправильно обраний позивачем спосіб захисту її прав. На думку скаржниці, умови типового договору, оприлюдненого на сайті Концерну «МТМ» 02.10.2021 можуть бути застосовні до неї тільки у випадку відсутності іншого укладеного договору. Натомість договір № 704366 про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води від 01.04.2019 був укладений станом на 02.10.2024, тому в неї не було необхідності приєднуватися до іншого договору. 
ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Н.І. вважає, що оскільки багатоквартирний будинок, в якому розташоване належне їй нежитлове приміщення, не має створеного ОСББ, а перебуває на обслуговуванні комунального підприємства «Ремсервіс», відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 такою, яка автоматично приєдналася до публічного договору, адже не було прийнято жодного колективного рішення співвласників будинку відповідно до вимог ст. 14 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» у той час як ч. 5 ст. 13 цього Закону передбачено, що типові договори приєднання можуть застосовуватись тільки до співвласників багатоквартирного будинку.
Крім того, власниця приміщення не є суб`єктом господарювання, не здійснює підприємницької діяльності. Натомість суд першої інстанції фактично ототожнив статус ОСОБА_1 з організацією (юридичною особою), яка має доступ до інтернет-інформування та вважається співвласником на загальних підставах. Позивач є особою похилого віку, не користується інтернетом, тому вона не мала фізичної можливості ознайомитися з опублікованим договором. Закон не обмежує інформування споживача тільки сайтом виконавця, а матеріали справи не містять доказів вжиття відповідачем жодного заходу повідомлення споживача, передбаченого ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», таких як поштове повідомлення, телефонний дзвінок, рахунки на оплату, повідомлення на електронну пошту.
У своїх письмових поясненнях Концерн «МТМ» наполягає на дії публічного договору № 77201331, що є укладеним з 01.11.2021 відповідно до п. 3 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Трачук Н.І. наполягала на задоволені апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та задоволені позову.
Представник Концерну «МТМ» Тувайкін Р.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просив залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи. перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
Згідно з п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає повною мірою.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не порушив вимоги чинного законодавства України щодо розірвання договору № 704366 від 01.04.2019,укладеного між ОСОБА_1 та Концерном «МТМ», а з 01.11.2021 є укладеним індивідуальний договір з постачання теплової енергії № 77201331 між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність відмови в задоволені позову, однак з інших правових підстав.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що ОСОБА_1 , 1949 р.н., є власником нежитлового приміщення, першого поверху, загальною площею 250,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором дарування від 23.12.2011 ( а.с. 9-11).
Концерн «Міські теплові мережі» є суб`єктом природної монополії відповідно до положень Закону України Про природні монополії та за приписами статті 19 Закону України Про теплопостачання, як монополіст, не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі.
Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі Статуту. Основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією. Предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ та організацій, її збут та інше.
01.04.2019 між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 704366, за адресою: АДРЕСА_1 (далі по тексту – Договір) (а.с. 6).
Відповідно п. 1 Договору, виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.
Згідно з п.п. 30, 31 Договору, цей Договір укладається на строк один рік і набирає чинності з дня його укладання. Договір вважається продовженим, якщо за місяць до закінчення строку його дії однією із сторін не буде письмово заявлено про його розірвання або необхідність перегляду. У відповідності до ст. 631 ЦК України, Сторони погодилися, що умови Договору застосовуються до відносин між Споживачем і Теплопостачальною організацією, які виникли з 01.04.2019.
Договір може бути розірваний достроково у разі:
Зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугами виконавця;
Переходу прав власності ( користування) на квартиру ( будинок садибного типу) до іншої особи;
Невиконання умов Договору його Сторонами.
Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Аналіз норм § 2 глави 17 розділу IV Книги першої ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнано дійсним судом у разі, наприклад: недодержання вимоги щодо письмової форми правочину (частина друга статті 218 ЦК України); недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину (частина друга статті 219 ЦК України); недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору (частина друга статті 220 ЦК України); вчинення правочину малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності (частина друга статті 221 ЦК України); вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування (частина друга статті 224 ЦК України); вчинення правочину недієздатною фізичною особою (частина друга статті 226 ЦК України).
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Н.І. просить визнати дійсним Договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води №704366 від 01.04.2019, який не має ознак нікчемності, його недійсність не встановлена законом, а матеріали справи не містять доказів його розірвання.
Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів розірвання Договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 704366 від 01.04.2019, оскільки жодна зі сторін не заявила письмово про його розірвання або про необхідність його перегляду за місяць до закінчення строку його дії відповідно до п. 30 Договору. 
Заперечуючи проти позову, відповідач не надав суду жодних доказів повідомлення ОСОБА_1 про закінчення строку дії договору, тому такий договір є чинним для сторін. 
Однак, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Колегія суддів вважає, що в цій справі відсутні підстав для задоволення позову, оскільки позивач обрала неправильний спосіб захисту.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору про надання послуг з централізованого опалення від 01.04.2019, посилаючись на те, що з січня 2022 року отримує на адресу позивача надійшов рахунок та Акт приймання-передачі за грудень 2021 року Концерну «МТМ», в якому вказано інший номер договору, з новою датою укладання, а саме Типовий індивідуальний договір № 77201331 про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021. Починаючи з січня 2021 року до теперішнього часу, Концерн «МТМ» надсилає позивачу платіжні документи з Типового договору та з посиланням саме на нього, з вимогами щодо сплати за надані послуги.
Колегія суддів доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки визнання судом дійсним договору, який не є ні нікчемним, ні розірваним не створить для позивача юридичних наслідків, за відсутності позовних вимог щодо Типового індивідуального договору № 77201331, за яким позивач здійснює їй нарахування з 01.11.2021. 
Однак, колегія суддів вважає необхідним роз`яснити позивачу, що відмова в задоволенні позову у зв`язку з обранням неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє її права заявити позов про визнання неправомірними дій Концерну з проведення розрахунків за іншим договором, або щодо оспорення Типового індивідуального договору № 77201331.
Колегія суддів зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про визнання дійсним договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, оскільки пред`явлений ОСОБА_1 у цій справі позов не може бути задоволений у зв`язку з обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту, застосування якого не приводить до поновлення її порушених прав.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому не має необхідності надавати оцінку іншим аргументам апеляційної скарги.
Згідно з п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Н.І. та змінити рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Трачук Наталії Іванівни – задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року– змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 26 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: