ЄУН: 336/10759/25
Провадження №: 2/336/765/2026 
19.01.26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2026 року            м. Запоріжжя 
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Коваленка П.Л., за участі секретаря судового засідання Степливої Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «ФК «Гелексі» через свого представника Рудзей Ю.В. звернулось до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики №119113 від 15.11.2019 в загальному розмірі 25099,50 грн., яка складається з суми заборгованості за позикою в розмірі 5000,00 грн., суми заборгованості за процентами та комісії в розмірі 20099,50 грн., а також судові витрати.
Позовна заява обґрунтована тим, що між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики №119113 від 15.11.2019. ТОВ «ФК «Гелексі» було фінансовою установою, яке з метою перерахування коштів позичальникам уклало з надавачем платіжних послуг ТОВ «ФК «Елаенс». ТОВ «ФК «Елаенс» перерахувало кошти у розмірі 5000,00 грн. на картковий рахунок позичальника. Ці кошти надані позичальнику в якості позики у сумі 5000,00 грн. на умовах строковості, поворотності та оплатності. За умовами договору стандартна процентна ставка становить 0,01% в день, розмір комісії складає 1,9%, підвищена комісійна винагорода, у випадку прострочення терміну платежу становить 3,0%. Представник позивача стверджує, що відповідач не виконує свої грошові зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем на день подачі позову складає 25099,50 грн., з яких 5000,00 грн. – заборгованість за позикою, 20099,50 грн. – заборгованість за процентами та комісії за користування позики.
Посилаючись на викладені обставини просить позов задовольнити.
Ухвалою судді від 10.11.2025 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
08.12.2025 від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Левицької Ю.В. до суду надійшла заява про надання матеріалів справи для ознайомлення в Електронному суді. Матеріали справи надані для ознайомлення.
12.12.2025 від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 5000,00 грн., відсотки за користування кредитом в розмірі 5000,00 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Відзив на позовну заяву мотивований тим, що відсотки, нараховані за шість років у розмірі 20099,5 грн. є безпідставними та не можуть в 40 разів перевищувати суму боргу. Вважає, що умова договору по нарахуванню процентів є несправедливою, а розмір нарахованих відсотків непропорційно високий, що призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику, суперечить нормам закону України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача вважає,що справедливою та спів мірною сумою процентів за користування кредитом є 5000,00 грн. Також, просить зменшити суму, яку заявлено позивачем задля компенсації витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн. з огляду на обставини справи, враховуючи що вона не є справою значної складності, розглядається у спрощеному позовному провадженні, об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) є незначним.
12.12.2025 від представника позивача ОСОБА_3 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій він звернув увагу суду, що у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечує укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів за ним, наявність заборгованості. Умовами кредитного договору встановлено: проценти за користування позикою, комісійна винагорода, підвищена комісійна винагорода. Відповідно до п. 4.3. Договору, обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в п.п. 1.1.5. Договору включно. Заборгованість відповідачем у встановлений договором строк не погашено. Вказує, що за умовами договору позики нарахування та сплата комісії визначена сторонами та безпосередньо узгоджена з позичальником шляхом підписання договору позики, а тому платежі за комісією правомірно включені до заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, представник позивача вважає, що заявлена сума у розмірі 5000,00 грн. відповідає критеріям співмірності. Посилаючись на викладені обставини, наполягає на задоволенні позову в повному обсязі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив справу розглядати без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Левицька Ю.В. в судове засідання не з`явились.
В силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 15.11.2019 між ТОВ «ФК «Гелексі» та ОСОБА_1 укладено Договір позики №119113, за умовами якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору. Сума позики – 5000,00 грн. (п.1.1.1), плата за користування позикою: проценти складають 0,01% в день від поточного залишку позики (п.1.1.2.1),комісія складає 1,5% в день від початкового розміру позики (п.1.1.2.2.), строк повернення позики – 14.12.2019 (п.1.1.5.). Відповідно до п.2.1. Договору, строк дії договору – до повного виконання позичальником зобов`язань за договором. Відповідно до п.3.1.3. Договору, у разі порушення строку повернення позики, встановленого пп.1.1.5. договору позикодавець має право нараховувати позичальникові підвищену комісійну винагороду за користування позикою за кожен день прострочення виконання зобов`язання відповідно до п.п.5.3. договору, яка становить 3,0% в день від суми позики. 
Договір позики №119113 від 15.11.2019, додатком до якого є графік платежів, укладений в електронній форми та підписаний позичальником ОСОБА_1 електронним підписом шляхом введення одноразового ідентифікатора q09g4067. Судом також досліджений паспорт позики, в якому зафіксовані істотні умови надання грошових коштів у позику.
У підтвердження перерахування коштів відповідачу у сумі 5000,00 грн. за договором позики суду надано лист ТОВ «ФК Елаєнс» вих.№119113 від 01.09.2025. Кошти перераховані на банківську картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 . 
Суд враховує, що відповідач не заперечує укладення договору позики №119113 від 15.11.2019 та отримання грошових коштів у сумі 5000,00 грн.
Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Гелексі» свої зобов`язання за договором позики №119113 від 15.11.2019 виконав в повному обсязі, надавши відповідачу ОСОБА_1 у користування грошові кошти у сумі 5000,00 грн.
Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
При цьому, за нормою ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Пунктом 9.1 Договору позики передбачено, що внесення змін та доповнень до цього Договору оформлюється шляхом укладання сторонами додаткових договорів. Всі зміни, доповнення та додатки до цього Договору, є його невід`ємною частиною.
З огляду на те, що позивач не надав суду доказів щодо пролонгації після 14.12.2019 (строк повернення позики) Договору позики в порядку, передбаченому п. 9.1, тобто шляхом укладення додаткової угоди до Договору позики, то позивач має право на стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками за користування сумою позики в межах погодженого сторонами строку позики, тобто у період з 15.11.2019 до 14.12.2019. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати проценти за понадстрокове користування сумою позики без укладення додаткової угоди.
Оскільки позичальниця отримала кошти за кредитним договором та не повернула їх у визначені строки, не сплативши погоджені сторонами позики проценти за кредитом, отже має заборгованість у загальному розмірі 5 014,50 грн., з яких 5000,00 грн- заборгованість за тілом кредиту, 14,50 грн – заборгованість за процентами за користування позикою за період з 15.11.2019 по 14.12.2019), яка й підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача за договором позики №119113 від 15.11.2019.
Позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки на користь позивача комісії за користування позикою не підлягають задоволенню наступних підстав.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі N 204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України "Про споживче кредитування".
Судом встановлено, що за змістом п. 1.1.2.2 Договору позики передбачена необхідність внесення комісії (надалі за текстом договору - "комісійної винагороди") в розмірі 1,5 % в день від початкового розміру позики, а пунктом 5.3 Договору позики визначено, що у випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0 % (три відсотка) в день від суми позики за кожний день прострочення.
Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про споживче кредитування" передбачено право позикодавця нараховувати комісії, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Проте в наявному у матеріалах справи Договорі позики не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг позикодавця, які пов`язані з нарахуванням комісії за користування позикою, комісійної винагороди в розмірі 1,5 % в день від початкового розміру позики та підвищеної комісійної винагороди в розмірі 3,0 % в день від суми позики за кожний день прострочення у випадку прострочення терміну платежу зі сплати Заборгованості.
Ураховуючи, що позивач як позикодавець не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні Договору позики та додаткових угод, то положення Договору позики щодо обов`язку позичальника сплачувати комісії є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30.11.2023 в справі N 216/7637/21 (провадження N 61-5692св23).
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі N 359/12165/14-ц (провадження N 61-13417св21)).
Відтак, суд приходить до висновку про неправомірність нарахування комісій та про відмову в стягненні такої складової заборгованості.
Суд враховує доводи позивача про те, що підвищену комісійну винагороду позикодавець нараховував саме як міру відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України, а не як відсотки за правомірне користування кредитом, але не погоджується з такими доводами.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас суд зауважує, що проценти за користування кредитом та комісії є складовими загальних витрат за споживчим кредитом, але мають різну правову природу, а тому посилання позивача на те, що підвищена комісійна винагорода нарахована ним відповідно до ст. 625 ЦК України без обґрунтування за що саме нараховано таку комісію є безпідставними та не ґрунтуються на законі.
Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як встановлено з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. підтверджуються: копією договору правничої допомоги від 09 липня 2025 року; копією акту N 119113 від 01 вересня 2025 року наданих послуг з правничої допомоги за договором правничої допомоги від 09 липня 2025 року; свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.
Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанова ВП ВС від 19.02.2020 року у справі N 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява N 19336/04, § 268).
Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (постанови ВС від 24.01.2019 року у справі N 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі N 917/1071/18).
Судом встановлено, що заявлені представником позивача вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу не є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.
Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставини справи, суд вважає, що в разі задоволення позову, з відповідача підлягали б до стягнення такі витрати в розмірі 3500,00 грн. Проте оскільки позов задоволено на 19,98 %, то з відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 699,30 грн. 
Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у виді судового збору в розмірі 484,00 грн. (2 422,40 грн.* 19,98%)
Керуючись ст. ст. 81, 83, 89, 141, 142, 264-266, 274-279, 280-289 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» заборгованість за Договором позики№119113 від 15.11.2019 у загальному розмірі 5014 (п`ять тисяч чотирнадцять) гривень 50 копійок, яка складається з суми заборгованості за сумою позики у розмірі 5000,00 грн. та заборгованості за процентами за користування позикою в розмірі 14,50 грн. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі» судовий збір в розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі»  витрати на правничу допомогу в розмірі 699 (шістсот дев`яносто дев`ять) гривень 30 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Інформація про учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гелексі», ЄДРПОУ: 41229318, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.В`ячеслава Липинського, буд.10/1. 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя:            П.Л. Коваленко