ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2025 р. Справа № 921/361/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача): Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Керівника Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області, вих.№51-2968ВИХ-25 від 07 серпня 2025 року
на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 29 липня 2025 року (повний текст підписано 30.07.2025), суддя Шумський І.П.
про зупинення провадження
у справі № 921/361/25
за первісним позовом Керівника Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області, м. Кременець, Тернопільська область
в інтересах держави в особі: 
позивача-1 Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, м. Київ
позивача-2 Тернопільської обласної (державної) військової адміністрації, м. Тернопіль
до відповідача-1 Почаївської міської ради, м. Почаїв, Тернопільська область
до відповідача-2 Релігійної організації “Почаївська Свято-Успенська лавра”, м. Почаїв, Тернопільська область
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник, м. Кременець, Тернопільська область
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, м. Тернопіль
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом: визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсним державного акту, скасування державної реєстрації на земельні ділянки, повернення на користь держави земельної ділянки

та за зустрічним позовом Почаївської Свято-Успенської Лаври, м. Почаїв, Тернопільська область
до відповідача-1 Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, м. Київ
до відповідача-2 Тернопільської обласної (державної) військової адміністрації, м. Тернопіль
про усунення порушення прав Почаївської Свято-Успенської Лаври шляхом визнання за нею існуючого права постійного користування земельною ділянкою площею 12,3912 га за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 378258361234)

встановив:
19 червня 2025 року Керівник Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом, заявленим в інтересах держави в особі: Міністерства культури та стратегічних комунікацій України та Тернопільської обласної (державної) військової адміністрації до відповідачів: Почаївської міської ради та Релігійної організація “Почаївська Свято-Успенська лавра” про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення, а саме:
- визнання незаконним та скасування рішення Почаївської міської ради від 04.03.2010 № 1445 «Про затвердження технічної документації із землеустрою по інвентаризації земель для виготовлення документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками для обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності Почаївській Свято-Успенській Лаврі у м. Почаїв по вулиці Возз`єднання, 8»;
- визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 297263 від 31.03.2010, що зареєстрований за № 031065100001, та виданий на підставі рішення Почаївської міської ради від 04.03.2010 № 1445 Почаївській Свято-Успенській Лаврі;
- скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 12,3912 га із кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 з припиненням речових прав Почаївської територіальної громади в особі Почаївської міської ради та Почаївської Свято-Успенської Лаври;
- скасування державної реєстрації права комунальної власності зареєстрованої за Почаївською міською радою Кременецького району Тернопільської області за № 13585527 від 05.06.2014 на земельну ділянку за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 площею 12,3912 га для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій із цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови в межах населеного пункту міста Почаїв Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї;
- скасування державної реєстрації права постійного користування, зареєстрованого за Почаївською Свято-Успенською Лаврою за № 13587121 від 05.06.2014 на земельну ділянку за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 площею 12,3912 га для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій із цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови в межах населеного пункту міста Почаїв Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї;
- повернення на користь держави в особі Тернопільської обласної (державної) військової адміністрації земельної ділянки за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 площею 12,3912 га, на якій знаходиться комплекс споруд Почаївської Лаври пам`ятки архітектури національного значення, власником якого є держава в особі Міністерства культури та стратегічних комунікацій України, наданої для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій із цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови в межах населеного пункту міста Почаїв Кременецького району Тернопільської області, з незаконного користування та розпорядження Почаївської міської ради Кременецького району Тернопільської області та користування Почаївської Свято-Успенської Лаври.
Ухвалою суду від 24 червня 2025 року залучено до участі у справі № 921/361/25 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Кременецько-Почаївський державний історико-архітектурний заповідник; 2) Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області.
Поряд з тим, Почаївська Свято-Успенська Лавра звернулася до місцевого господарського суду із зустрічним позовом до відповідачів: Міністерства культури та стратегічних комунікацій України та Тернопільської обласної (державної) військової адміністрації про усунення порушення прав Почаївської Свято-Успенської Лаври шляхом визнання за нею існуючого права постійного користування земельною ділянкою площею 12,3912 га за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 378258361234), який прийнято та об`єднано в одне провадження разом з первісним.
Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 29 липня 2025 року, серед іншого, зупинено провадження у справі № 921/361/25 до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 922/264/24.
Ухвала суду мотивована тим, що згідно з інформацією офіційного сайту Єдиний державний реєстр судових рішень, доступ до якого є безоплатним, вільним та цілодобовим, судом з`ясовано, що 29.04.2025 Верховний Суд передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 922/264/24 за позовом Харківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Контакт плюс", Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський кінний завод", Харківської районної військової адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Люботинської міської ради Харківської області, Люботинської міської ради про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями історико-культурного призначення. Підставою передачі справи № 922/264/24 визначено необхідність відступити від висновків, викладених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 557/303/21, від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20 про те, що ефективним способом захисту права держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, є негаторний позов. На думку колегії суддів, у разі коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в державному реєстрі прав на нерухомість), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов, тому задоволення вимоги про витребування земель історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології, з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає наведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, речово-правовому характеру віндикаційного позову, та призводить до ефективного захисту прав власника, адже гарантуватиме особі повне відновлення порушеного права, відновить володіння позивачем його майном.
Керуючись п.7 ч.1 ст.228 ГПК України, згідно з якою суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд з власної ініціативи зупинив провадження у цій справі до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 922/264/24, з огляду на те, що висновок Великої Палати Верховного Суду у вказаній справі сприятиме забезпеченню єдності судової практики, дотриманню принципу верховенства права, складовою якої є юридична визначеність, та принципу пропорційності, а також з урахуванням того, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики.
Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду про зупинення провадження у справі, Керівник Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 29 липня 2025 року у справі № 921/361/25 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції зупинено провадження у цій справі до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 922/264/24, всупереч вимогам п.7 ч.1 ст.228 ГПК України, оскільки правовідносини у цих справах не подібні, а предметом спору є землі, хоча й однієї категорії, водночас, мають різну правову природу та правове врегулювання. Наголошує, що у справі № 922/264/24 предметом позову є матеріально-правові вимоги щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні державними землями історико-культурного призначення, що обтяжені пам`яткою археології, повернення цього наділу, визнання недійсними розпорядчих рішень, укладеного договору тощо, а у цій справі йдеться про землі, обтяжені пам`яткою архітектури, тобто комплексом споруд, що тягне за собою застосування іншого законодавства та суттєво впливає на аналіз питання добросовісності дій користувача. Вважає, що справи № 921/361/25 та № 922/264/24 мають окремі елементи спорідненості, оскільки у них йдеться про землі історико-культурного призначення, які перебувають під особливим захистом держави та обмежені в цивільному обороті, водночас не наділені ознаками подібності через різний характер правовідносин та предмет спору. Винесення на розгляд Великої Палати Верховного Суду питання ефективності способу захисту прав на земельні ділянки історико-культурного призначення, обтяжені пам`ятками археології, пояснюється тим, що такі пам`ятки зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, а їх ідентифікація пов`язана із взяттям на державний облік, занесенням до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, що безумовно залежить від належних дій саме відповідних державних органів, водночас за твердженням апелянта, у спірному випадку землі обтяжені пам`ятками архітектури національного значення, комплексом споруд, включених до відповідних реєстрів ще у 1963 році, роздержавлення яких заборонене на законодавчому рівні, а тому в силу об`єктивних та явних причин набувач прав на такі наділи проявив недобросовісність, а порушення прав держави носить триваючий характер. Прокурор наголошує, що на спірній земельній ділянці знаходиться комплекс споруд Почаївської Лаври – пам`ятки архітектури, який має національне значення та не підлягає приватизації. Відтак, апелянт наголошує на відсутності правових підстав для зупинення провадження у цій справі.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі № 921/361/25 за апеляційною скаргою Керівника Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 29 липня 2025 року; учасникам справи надано строк на подання суду відзивів на апеляційну скаргу; апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.2 ст.271 ГПК України.
03 жовтня 2025 року від третьої особи-1 - Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу. Однак такий відзив стосується апеляційної скарги Свято-Богоявленського жіночого монастиря Тернопільської єпархії УПЦ на рішення Господарського суду Тернопільської області від 24 липня 2025 року у іншій справі № 921/619/23.
06 жовтня 2025 року від Кременецько-Почаївського державного історико-архітектурного заповідника до суду надійшло клопотання про залишення без розгляду помилково надісланого відзиву у іншій справі, у зв`язку з чим, колегія суддів залишає поданий третьою особою відзив на апеляційну скаргу без розгляду.
Від інших учасників у справі відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Заяв щодо розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи до суду не надходило.
Згідно з ч.2 ст.273 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Разом з тим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.
Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке:
Згідно з п.7 ч.1 ст.228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених зокрема, пунктом 7 частини першої статті 228 цього Кодексу – до закінчення перегляду в касаційному порядку (п.11 ч.1 ст.229 ГПК України).
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини" таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші – додатковими.
У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
Так, предметом первісного позову у цій справі (№ 921/361/25) є вимоги прокурора про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні землями історико-культурного призначення, на яких знаходиться комплекс споруд Почаївської Лаври – пам`ятки архітектури, що має національне значення.
Прокурором заявлено негаторний позов про усунення перешкод, а саме:
- визнання незаконним та скасування рішення Почаївської міської ради від 04.03.2010 № 1445 «Про затвердження технічної документації із землеустрою по інвентаризації земель для виготовлення документів, що посвідчують право постійного користування земельними ділянками для обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності Почаївській Свято-Успенській Лаврі у м. Почаїв по вулиці Возз`єднання, 8»;
- визнання недійсним державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 297263 від 31.03.2010, що виданий на підставі рішення Почаївської міської ради від 04.03.2010 № 1445 Почаївській Свято-Успенській Лаврі;
- скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 12,3912 га із кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 з припиненням речових прав Почаївської територіальної громади в особі Почаївської міської ради та Почаївської Свято-Успенської Лаври;
- скасування державної реєстрації права комунальної власності Почаївської міської ради Кременецького району Тернопільської області на земельну ділянку за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 площею 12,3912 га для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій із цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови в межах населеного пункту міста Почаїв Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї;
- скасування державної реєстрації права постійного користування Почаївською Свято-Успенською Лаврою на земельну ділянку за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 площею 12,3912 га для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій із цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови в межах населеного пункту міста Почаїв Кременецького району Тернопільської області, з одночасним припиненням речового права на неї;
- повернення на користь держави в особі Тернопільської обласної (державної) військової адміністрації земельної ділянки за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252 площею 12,3912 га, на якій знаходиться комплекс споруд Почаївської Лаври пам`ятки архітектури національного значення, з незаконного користування та розпорядження Почаївської міської ради Кременецького району Тернопільської області та користування Почаївської Свято-Успенської Лаври.
Предметом зустрічного позову є вимоги Почаївської Свято-Успенської Лаври про усунення порушення прав Почаївської Свято-Успенської Лаври шляхом визнання за нею існуючого права постійного користування земельною ділянкою площею 12,3912 га за кадастровим номером 6123410500:02:001:1252.

Предметом позову у справі № 922/264/24, до закінчення перегляду Верховним Судом рішення у якій, зупинив провадження суд першої інстанції, є вимоги Харківської окружної прокуратури, заявлені в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації до відповідачів: ТОВ «Контакт плюс», ТОВ «Харківський кінний завод», Харківської районної військової адміністрації Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Люботинської міської ради Харківської області та Люботинської міської ради про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні землями державної власності історико-культурного призначення, а саме:
- визнання незаконним та скасування розпорядження голови РВА від 20.01.2004 № 14 «Про надання земельної ділянки ТОВ «Контакт плюс»;
- визнання недійсним укладеного між РВА і ТОВ «Контакт плюс» договору від 09.04.2004 оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6311200000:34:001:0001 площею 34,5883 га;
- визнання недійсним укладеного між ТОВ «Контакт плюс» і ТОВ «Харківський кінний завод» договору від 26.11.2004 суборенди земельної ділянки;
- визнання незаконним та скасування наказу Держгеокадастру від 15.12.2020 № 32-Г «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» у частині передання земельної ділянки у комунальну власність ради;
- зобов`язання раду, ТОВ «Контакт плюс» і ТОВ «Харківський кінний завод» повернути земельну ділянку державі в особі ОВА;
- скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності ради на земельну ділянку;
- скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням усіх зареєстрованих щодо неї речових прав та їх обтяжень.
Ухвалою від 19.12.2024 у справі № 922/264/24 колегія суддів КГС ВС відкрила касаційне провадження за скаргою ТОВ «Харківський кінний завод» та зупинила виконання оскарженої постанови до закінчення її перегляду в касаційному порядку, а ухвалою від 29.04.2025 на підставі частини третьої статті 302 ГПК України передала цю справу разом з касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважала за необхідне відступити від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 05.10.2022 у справі № 557/303/21 та від 17.05.2023 у справі № 748/1335/20, про те, що ефективним способом захисту прав держави на земельну ділянку історико-культурного призначення, на якій розташована пам`ятка археології, є негаторний позов.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2025 року справу № 922/264/24 прийнято до розгляду.
Мотивуючи ухвалу про передачу справи, колегія суддів КГС ВС зауважує, що: Прокуратура звернулась до суду із цим позовом для захисту прав держави на Земельну ділянку, на частині якої розташовано об`єкт культурної спадщини – пам`ятка археології. Водночас касаційна скарга не містить доводів щодо законності / незаконності вибуття Земельної ділянки з державної власності, а скаржник наполягає, зокрема, на неефективності способу захисту, обраного прокурором під час звернення з позовом у цій справі. Отже, з метою вирішення спору потрібно дослідити належність та ефективність обраного способу захисту з урахуванням правового регулювання відносин щодо земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології.
Так, у справах № 557/303/21 та № 748/1335/20 КЦС ВС сформував підхід, за яким зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, і в цьому разі належним способом захисту є негаторний позов.
Колегія суддів КГС ВС не погоджується з підходом, який КЦС ВС сформулював у справах № 557/303/21 та № 748/1335/20, виходячи, зокрема, з того, що за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 25.10.2022 у справі № 910/6567/20, від 22.11.2022 у справі № 911/2609/21). Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
Колегія суддів КГС ВС зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Реєстрі у частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, а також постанови Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 924/454/20, від 25.10.2022 у справі № 910/6567/20, від 07.12.2022 у справі № 911/2851/19).
З посиланням, зокрема, на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, колегія суддів КГС ВС наголошує, що для розмежування віндикаційного та негаторного позовів одним з критеріїв є наявність або відсутність володіння майном у власника, який відповідно пред`являє негаторний чи віндикаційний позов для захисту порушеного права. Якщо у власника наявне володіння річчю, але існують перешкоди в розпорядженні чи користуванні, то його вимога має кваліфікуватися як негаторний позов. Натомість вимога власника, позбавленого володіння (фізичного, юридичного), який пред`являє вимогу про відновлення володіння, має кваліфікуватися як віндикаційний позов.
Також колегія суддів КГС ВС звертає увагу на постанови від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, де Велика Палата Верховного Суду розмежувала способи захисту у позовах стосовно земель водного та лісового фонду. Висновки щодо способу захисту порушеного права держави та повернення у державну власність земельних ділянок водного фонду зумовлені насамперед тим, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, а набуття приватної власності на них є неможливим.
На думку колегії суддів КГС ВС, у цьому контексті є очевидним, що пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, а їх ідентифікація пов`язана із взяттям на державний облік, занесенням до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, що безумовно залежить від належних дій саме відповідних державних органів. Наслідки виправлення «помилки» не повинні непропорційно порушувати нове право, яке було набуте особою, яка сумлінно покликалася на законність дій державного органу (див. рішення Європейського суду з прав людини від 24.10.2024 «Дроздик та Мікула проти України» та від 12.12.2024 «ТОВ «Одеська бутербродна компанія» проти України»).
Колегія суддів КГС ВС вказує, що у спірних правовідносинах також необхідно врахувати постанову від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, в якій Велика Палата Верховного Суду виснувала, що коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів. Разом з тим для вирішення таких спорів земельна ділянка, для витребування якої наявні підстави, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі. Витребування як належний спосіб захисту у справі № 446/478/19 не може бути застосований щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні позивача.
З урахуванням викладеного колегія суддів КГС ВС вважає, що у разі коли публічний власник втратив як фізичне, так і юридичне володіння (інша особа зареєструвала на своє ім`я право в Реєстрі), для захисту права власності має застосовуватися віндикаційний позов, тому задоволення вимоги про витребування земель історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології, з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає наведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду, речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника, адже гарантуватиме особі повне відновлення порушеного права, відновить володіння позивачем його майном.
На переконання колегії суддів КГС ВС, задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)]. Висновки про те, що ефективним способом захисту права власності є вимога про витребування земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, у порядку, передбаченому статтею 387 ЦК України, сформульовані також у постанові Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 748/1536/20.
Разом з тим колегія суддів КГС ВС зазначає, що подібні справи перебувають на розгляді не тільки в суді касаційної інстанції, але також і в апеляційних судах та судах першої інстанції; подібні спори можуть виникнути і в майбутньому. Тому судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне також для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки справа стосується земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, збереження яких становить підвищений суспільний інтерес.
Проаналізувавши наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що правовідносини у справах № 921/361/25 та № 922/264/24 не є подібними в розумінні п.7 ч.1 ст.228 ГПК України, в контексті підстави для зупинення провадження у справі.
Судом враховано, що правовідносини в обидвох справах хоча і стосуються земель історико-культурного призначення, до яких належать земельні ділянки, призначені для збереження та обслуговування пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, охоронюваних археологічних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, однак, на земельній ділянці, усунення перешкод у користуванні якою є предметом позову у справі № 922/264/24, знаходиться пам`ятка археології, в той час, як спірні правовідносини у цій справі № 909/1000/24 стосуються земельної ділянки історико-культурного призначення, на якій знаходиться пам`ятка архітектури, що має національне значення – комплекс споруд Почаївської Лаври.
Відтак, зважаючи на специфіку пам`яток археології, які зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, а їх ідентифікація пов`язана із взяттям на державний облік, занесенням до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, що безумовно залежить від належних дій саме відповідних державних органів, про що зазначено і в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2025 у справі № 922/264/24 про передачу вказаної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що у спірному випадку правовідносини справах № 921/361/25 та № 922/264/24 не є подібними.
У справі № 921/361/25 прокурор звернувся з негаторним позовом щодо земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка архітектури, а не пам`ятка археології, на що не було звернуто уваги місцевим господарським судом.
Слід зазначити, що в оскаржуваній ухвалі відсутнє обґрунтування щодо зупинення провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.228 ГПК України. Суд першої інстанції не здійснив порівняння спірних правовідносин в обох справах на предмет їх подібності.
Враховуючи все наведене вище, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зупинення провадження у справі до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду рішення у справі № 922/264/24 є помилковим.
Колегія суддів звертає увагу, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції», рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 року у справі «Красношапка проти України»).
Відповідно до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про зупинення провадження у справі (п.12).
Згідно з ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Частиною 2 ст.271 ГПК України передбачено, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (п.6 ч.1 ст.275 ГПК України).
При цьому, підставами для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст.280 ГПК України).
У випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство (неплатоспроможність) без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції (ч.3 ст.271 ГПК України).
Беручи до уваги все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали місцевого господарського суду про зупинення провадження у справі та передачу справи на розгляд Господарському суду Тернопільської області.
З урахуванням положень ст.129 ГПК України, апеляційний суд не вирішує питання щодо відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, оскільки не вирішує спір по суті. Такий (судовий збір) підлягає розподілу за наслідками вирішення спору Господарським судом Тернопільської області.
Керуючись ст.ст.236, 255, 270, 271, 275, 280, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу Кременецької окружної прокуратури Тернопільської області задоволити.
Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 29 липня 2025 року про зупинення провадження у справі № 921/361/25 скасувати.
Справу № 921/361/25 передати на розгляд Господарському суду Тернопільської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.