П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/29070/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А. Дата і місце ухвалення: 03.11.2025р., м. Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого - Ступакової І.Г.
суддів - Бітова А.І.
- Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Національної поліції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України, в якому просив суд: 
- визнати протиправними дії Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України щодо надання відповіді №298152025 від 26.02.2025р. (802279) не по суті запиту від 20 лютого 2025 року;
- зобов`язати Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України надати усю запитувану інформацію у відповідь на запит від 20 лютого 2025 року;
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20 лютого 2025 року він надіслав на електронну пошту Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України (dkz@police.gov.ua) запит на публічну інформацію, в якому просив надати відомості про організаційну структуру Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України. Листом від 26 лютого 2025 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що в Національній поліції України не встановлено «організаційної структури Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України». Позивач стверджував, що відповідачем надано йому відповідь не по суті запиту, чим порушено його право на доступ до публічної інформації, гарантоване чинним законодавством. В силу положень ч.2 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою у наданні інформації. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України щодо неналежного розгляду запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 20.02.2025р. та ненадання повної та обґрунтованої відповіді на запит.
Зобов`язано Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України повторно розглянути запит на публічну інформацію ОСОБА_1 від 20.02.2025р. та надати на нього повну та обґрунтовану відповідь згідно поставлених у ньому питань, відповідно до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Національна поліція України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення від 03.11.2025р. з ухваленням по справі нового судового рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що ключовою ознакою наявності порушеного суб`єктивного права є персональний характер втручання у право конкретної особи. Із запитом від 20.02.2025р. до ДКЗ НПУ звернувся ОСОБА_1 (без інших ідентифікуючих особистих даних), в той час як до суду з даним позовом звернувся ОСОБА_1 з електронною адресою відмінною від електронної адреси, з якої надійшов запит. А відтак, відсутній зв`язок між оскаржуваною відповіддю ДКЗ НПУ та суб`єктивним правом позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позову через недоведеність порушення права ОСОБА_1 , як запитувача публічної інформації. 
Також, апелянт посилається на те, що Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України не є розпорядником інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки він не являється ні юридичної особою, а ні суб`єктом владних повноважень. Повноваження на затвердження структури Департаменту кадрового забезпечення (але ніяк не «організаційної структури») є лише у суб`єкта владних повноважень та розпорядником інформації, у розумінні ст.13 Закону №2939-VI, може бути центральний орган управління поліції - Національна поліція України. 
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що вимога у запиті на публічну інформацію про надання «організаційної структури» Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України фактично зводиться до створення неіснуючого документа, чого діючим законодавством не передбачено. 
ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 20.02.2025р. ОСОБА_1 направив на електронну адресу Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України (dkz@police.gov.ua) запит на публічну інформацію, у якому просив: «Повідомте організаційну структуру Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України.».
Запит надісланий з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 та підписаний «ОСОБА_1».
26.02.2025р. на адресу електронної пошти позивача надійшов лист вих. 29815-2025 «Про розгляд запиту» за підписом заступника начальника Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України.
У наданій відповіді Департамент, з посиланням на положення Закону України «Про Національну поліцію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», зазначив, що суттєвою ознакою публічної інформації, у розумінні Закону №2939-VI, є її попередня фіксація. Тобто, Закон №2939-VI регулює відносини щодо доступу до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати нову інформацію (зокрема, шляхом проведення аналітичної роботи) і не стосується надання роз`яснень. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в разі, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. У Національній поліції України не встановлено «організаційної структури Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України». Водночас, Департамент кадрового забезпечення є структурним підрозділом центрального органу управління поліції. Враховуючи зазначене, надати запитувану інформацію неможливо.
Запитувачу роз`яснено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені в порядку, визначеному статтею 23 Закону №2939-VI, до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Вважаючи порушеним своє право на доступ до публічної інформації, гарантоване Законом України «Про доступ до публічної інформації», ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 , визнав необґрунтованими посилання Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України, як на підставу відмови в задоволенні запиту позивача, на приписи п.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», зазначивши, що відповідач, як розпорядник інформації, зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. Суд звернув увагу, що питання «організаційної структури Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України» розкриті у Положенні про Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України, затвердженому наказом Національної поліції України від 03.12.2015р. №136 (у редакції наказу Національної поліції України від 30.09.2022р. №700). Також, суд зазначив, що вимоги до оформлення запиту на інформацію, встановлені ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не вимагають надання даних для встановлення авторства запитувача, зокрема, пунктом 1 передбачено зазначення лише «ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.
Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про інформацію» від 02.0.1992р. №2657-ХІІ (далі - Закон №2657-ХІІ) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес, визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. №2939-VI (далі - Закон №2939-VI).
Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (стаття 2 Закону №2939-VI).
Статтею 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до статті 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.
Згідно зі статтею 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону №2939-VI встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частина 4 статті 13 Закону №2939-VI).
Відповідно до статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно частин першої-четвертої статті 19 Закону №2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.
Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частиною 1 статті 22 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закон.
Згідно із частиною 2 статті 22 Закону №2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (частина 3 статті 22 Закону №2939-VI).
За змістом ч.4, ч.5 ст.22 Закону відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі та у ній має бути зазначено мотивовану підставу відмови.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. (ч.2 ст.23 Закону №2939-VI)
Отже, громадяни мають право звертатись із інформаційними запитами до суб`єктів владних повноважень та інших розпорядників публічної інформації. Запит може надаватися у письмовій формі чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Розпорядник інформації, у свою чергу, зобов`язаний надати відповідь на запит не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Проте, строк може бути продовженим у разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних. Також, запитувачу інформації забезпечено право на оскарження дій або бездіяльності розпорядника інформації.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово у своїх постановах, застосовуючи частину першу статті 1 Закону №2939-VI, зазначала про такі обов`язкові ознаки публічної інформації, як документованість, створення (отримання) інформації суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх повноважень або знаходження у володінні цього суб`єкта з інших підстав. Розпорядник публічної інформації зобов`язаний надати ту публічну інформацію, якою він володіє і яка певним чином задокументована (відображена на матеріальних носіях) (постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.02.2021р. у справі №9901/22/20, від 19.10.2023р. у справі №9901/337/21, від 20.02.2025р. у справі №990/324/24).
Тобто розпорядник може і повинен надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях.
Як вже зазначалося колегією суддів, запит ОСОБА_1 від 20.02.2025р., адресований Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України, стосувався питання надання інформації щодо організаційної структури Департаменту.
Листом від 26.02.2025р. Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України фактично відмовив у наданні запитуваної інформації з посиланням на те, що у Національній поліції України не встановлено «організаційної структури Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України».
При цьому, у наданій відповіді відповідач посилався на положення пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2939-VI, де закріплено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.
Необхідно зазначити, що відповідачем у листі від 26.02.2025р. не зазначено, що запитувана інформація віднесена до конфіденційної, таємної або службової.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність дій Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України щодо неналежного розгляду запиту на публічну інформацію ОСОБА_1 від 20.02.2025р. та ненадання повної та обґрунтованої відповіді на запит.
Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, питання «організаційної структури Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України» розкриті у Положенні про Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України, затвердженому наказом Національної поліції України від 03.12.2015р. №136 (у редакції наказу Національної поліції України від 30.09.2022р. №700).
Зокрема, пунктом 2 розділу V «Організація діяльності Департаменту» Положення №136 передбачено, що структура та штат Департаменту затверджуються в установленому законодавством України порядку. 
Пунктом 15 Розділ VІ «Керівник Департаменту» Положення №136 установлено, що керівник Департаменту вносить керівництву Національної поліції України пропозиції щодо структури та штатної чисельності Департаменту, а також структури підрозділів кадрового забезпечення органів, закладів і установ поліції. 
З вказаного слідує необґрунтованість зазначення відповідачем у листі від 26.02.2025р., адресованому ОСОБА_1 у відповідь на його запит від 20.02.2025р., про те, що у Національній поліції України не встановлено «організаційної структури Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України».
Більше того, приписами п.1 ч.1 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати інформацію про організаційну структуру, місію, функції, повноваження, основні завдання, напрями діяльності та фінансові ресурси (структуру та обсяг бюджетних коштів, порядок та механізм їх витрачання, структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага керівника, заступника керівника юридичної особи публічного права, керівника, заступника керівника, члена наглядової ради державного чи комунального підприємства або державної чи комунальної організації, що має на меті одержання прибутку, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, тощо), а також інформацію, зазначену в частині п`ятій статті 6 цього Закону.
Згідно п.10 ч.1 ст.22 Закону України «Про Національну поліцію» керівник поліції затверджує положення про самостійні структурні підрозділи апарату поліції.
Отже, оскільки Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України функціонує, слід дійти висновку, що його робота не можлива без наявності затвердженої структури.
Таким чином, необґрунтованими є посилання відповідача, як на підставу відмови в задоволенні запиту позивача, на приписи п.1 ч.1 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки відповідач, як розпорядник інформації, зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. 
У даній справі немає підстав вважати, що надання позивачу запитуваної інформації щодо організаційної структури розпорядника інформації, яку він мав створити, покладало на відповідача надмірний тягар з обробки даних.
Що ж до посилань апелянта на те, що Департамент кадрового забезпечення не є розпорядником інформації в розумінні ст.13 Закону №2939-VI, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідач є структурним підрозділом центрального органу управління поліції, який забезпечує реалізацію державної політики з питань кадрової роботи та державної служби у центральному органі управління поліції, територіальних органах поліції, закладах та установах, що належать до сфери управління Національної поліції України. 
Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на недоведеність позивачем наявності у нього порушеного права, яке підлягає захисту в судовому порядку, оскільки право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації надано ОСОБА_1 статтею 23 Закону №2939-VI.
При цьому, у колегії суддів відсутні підстави для висновку, що запитувач публічної інформації в запиті від 20.02.2025р. «ОСОБА_1» та позивач у даній справі є різними особами. 
Підсумовуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги Національної поліції України не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення скарги відповідача та скасування рішення від 03.11.2025р. колегія суддів не вбачає. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 15 січня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук