КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3923/2026
Справа № 752/12792/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

21 січня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Данілової Т.М. в м. Київ 25 вересня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги сумою 134355,05 грн., яка складається з:
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 4989,53 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 758,41 грн., 3 % річних у розмірі 186,59 грн.,
заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 4700,50 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 714,48 грн., 3 % річних у розмірі 175,79 грн.,
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 15044,57 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2286,77 грн., 3 % річних у розмірі 558,92 грн.,
заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 29100,46 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4423,76 грн., 3 % річних у розмірі 1088,28 грн.,
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23582,76 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2462,32 грн., 3 % річних у розмірі 634,11 грн., пеню в розмірі 771,50 грн.,
заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 33508,03 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4830,16 грн., 3 % річних у розмірі 1152,91 грн., пеню у розмірі 1402,70 грн.,
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1246,54 грн.,
заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 736,45 грн.,
судовий збір у розмірі 3028 грн.
Позов мотивував тим, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01 листопада 2021 року в зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
Правовідносини у сфері надання послуг з ЦО/ЦПГВ регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (Правила № 630).
Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води», Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії».
Відповідно до вимог нормативно-правових актів, послуги з ТЕ/ПГВ та послуги з ЦО/ЦПГВ надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на підставі типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання.
На виконання вимог законодавства позивачем на підставі типових договорів підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Щодо договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ повідомляв, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Позивачем, на виконання вимог чинного законодавства, на своєму веб-сайті оприлюднені типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов як договору про надання послуг з ЦО/ЦПГВ, так і послуг з ТЕ/ПГВ, у тому числі, є отримання послуг споживачем.
Будинок за адресою АДРЕСА_1 , в цілому під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира за вказаною адресою під`єднана до внутрішньобудинкової системи тепло- та водопостачання, а відповідачі є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року - споживачами з ТЕ/ПГВ.
Відповідачі від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року від послуг з ТЕ/ПГВ не відмовлялися (не відключалися). Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків між сторонами підтверджується діями сторін: позивач щомісячно надає відповідачу послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року послуги з ТЕ/ПГВ, а відповідачі споживають надані послуги та зобов`язані оплатити вартість, розрахунковим періодом є календарний місяць. Проте відповідачі у порушення вимог законодавства своєчасно не сплачували за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 30 квітня 2025 року складає 103218,81 грн., а саме за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 15044,57 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 29100,46 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 23582.76 грн., заборгованість за послуги з постачання гарячої води в розмірі 33508,03 грн.
Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» споживачі послуг з ЦО/ЦПГВ зобов`язані були сплачувати внески за обслуговування вузлів комерційного обліку відповідних послуг. Також відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з ТЕ/ПГВ включає в себе також плату за абонентське обслуговування.
Таким чином, за вищевказаною адресою у відповідачів також існує заборгованість: за період з 01 листопада 2021 року заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1246,54 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 736,45 грн.
Крім того, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18, укладеного ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», набув право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення в розмірі 4989,53 грн. та централізованого постачання гарячої води у розмірі 4700,50 грн. Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами № 630 та опублікованого 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). 
Вказував, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення, а загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 % загальної суми боргу.
Отже, згідно норм чинного законодавства позивачем було нараховано розмірі 3 % річних, інфляційних втрат та пені.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 4989,53 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 758,41 грн., 3 % річних у розмірі 186,59 грн., заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 4700,50 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 714,48 грн., 3 % річних у розмірі 175,79 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 15044,57 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2286,77 грн., 3 % річних у розмірі 558,92 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 29100,46 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4423,76 грн., 3 % річних у розмірі 1088,28 грн., заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23582,76 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2462,32 грн., 3 % річних у розмірі 634,11 грн., пеню в розмірі 771,50 грн., заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 33508,03 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4830,16 грн., 3 % річних у розмірі 1152,91 грн., пеню у розмірі 1402,70 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1246,54 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 736,45 грн., а також судовий збір у розмірі 3028 грн. в рівних частинах.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з неї 67177,53 грн. (50 % від суми позову 134 355,05 грн.), подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 67177,53 грн. за послуги з централізованого опалення та централізованого гарячого водопостачання житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , покласти на позивача сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги 4542 грн.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що ОСОБА_1 не є власником чи співвласником, користувачем та особою, яка користується об`єктом нерухомого майна (житловим приміщенням) за адресою АДРЕСА_1 , а отже є неналежним відповідачем у справі.
Вказувала, що визначальним фактором при притягнення до відповідальності за ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є підтверджений належним чином факт проживання та факт користування послугами теплової енергії та постачання гарячої води, якими відповідач не користувалась, оскільки починаючи з дати реєстрації 21 червня 2011 року постійно проживала разом із своєю сім`єю (чоловіком та дітьми) за адресою АДРЕСА_2 .
Пояснювала обставини, в зв`язку з якими вона була вимушена тимчасово зареєструватися за адресою АДРЕСА_1 , а саме те, що на момент реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 вона була вагітна і не мала місця реєстрації, що ускладнювало оформлення документів до пологового будинку в м. Києві, вимогою якого була саме наявність реєстрації. Крім того, житлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , де зареєстрований її чоловік ОСОБА_4 , знаходиться у власності його матері, яка заперечує проти її реєстрації в цьому житловому приміщенні. Враховуючи такі обставини, нею було прийнято рішення щодо тимчасової реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . В подальшому у ОСОБА_1 народилися доньки в 2011, 2014 та 2016 році. Весь час з моменту реєстрації шлюбу до теперішнього часу вона проживає за адресою АДРЕСА_2 разом з дітьми, чоловіком та його матір`ю, що є доказом того, що вона не проживала та відповідно не користувалась послугами теплової енергії та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 , а тому не має сплачувати заборгованість за ці послуги.
Посилалась на відомості, зазначені у Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого відсутні будь-які об`єкти нерухомого майна у власності ОСОБА_1 . 
Також нею було з`ясовано, що особа, яка представлялася власником житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 мав у власності декілька об`єктів нерухомості. Разом з тим, житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 в цьому переліку відсутнє, що дає підстави вважати, що власник цього приміщення після смерті ОСОБА_5 в 2017 році змінився. Теперішня особа - власник житлового приміщення їй невідома, що ускладнює вирішення питання зняття її з реєстрації за цією адресою. 
Вказувала, що вирішальним фактором притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідача є відсутність будь-яких її родинних зв`язків з померлим ОСОБА_5 . Вона не є власником чи співвласником, спадкоємцем об`єкта нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 та не має нести відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг за цією адресою. Крім того, їй невідомо, скільки осіб проживало в цьому приміщенні за весь цей час з 2011 року, чи здавалось приміщення в оренду, яким чином особа, яка представлялась власником цього приміщення ОСОБА_5 вирішував питання оплати комунальних послуг, а також особа співвідповідача за даним позовом їй невідома. 
В зв`язку з зазначеними обставинами нею було заявлено клопотання про витребування з нотаріальної контори матеріалів спадкової справи з метою встановлення спадкоємців житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , адже саме власник житлового приміщення несе відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг і приймає рішення про здійснення таких оплат членами родини, які проживають разом з власником. Матеріали спадкової справи не можуть бути надані нею самостійно, адже копії таких документів надаються виключно на вимогу суду. На адвокатський запит нотаріальна контора надала відповідь від 17 червня 2025 року, якою відмовила у ознайомленні з матеріалами спадкової справи. Судом першої інстанції не надано правової оцінки заявленому клопотанню, яке залишилось поза увагою суду, а також про наявність клопотання взагалі не зазначено при ухваленні рішення.
Вказувала, що в розрахунках заборгованості зазначено особовий рахунок без вказання даних особи, на яку цей особовий рахунок відкритий. Враховуючи, що особові рахунки відкриваються на власника житлового приміщення і така інформація має вирішальне значення для розгляду справи, нею було заявлено клопотання про витребування від позивача документів/інформації про прізвище, ім`я, по батькові особи, на яку відкритий особовий рахунок та копії документів. які мають знаходитись у позивача і які підтверджують право власності на житлове приміщення, а також копії укладених договорів зі споживачем за цією адресою. В матеріалах справи відсутні докази, що договір приєднання укладений з відповідачем або особовий рахунок відкритий на власника житлового приміщення, який перебуває у родинних зв`язках з відповідачем. Зазначене клопотання також залишилось поза увагою суду.
Наголошувала, що належним відповідачем є особа, щодо якої є відомості про те, що вона дійсно має відповідати за висунутими вимогами. Вказувала, що в її діях відсутній склад цивільного правопорушення, тобто відсутні юридичні факти, сукупність яких утворює склад цивільного правопорушення, а саме протиправність дій боржника, вина та шкода. 
Наводила зміст ст. 55 ЦПК України щодо заміни правонаступника, вказувала, що нею було заявлено клопотання про визнання її неналежним відповідачем і зобов`язання позивача замінити ОСОБА_1 належним відповідачем у справі, а саме власником/спадкоємцем житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 або іншою особою, яка має майнові права на це приміщення після смерті ОСОБА_5 в 2017 році. Зазначене клопотання також залишилось поза увагою суду.
Щодо відповідальності саме власника житлового приміщення за несвоєчасну сплату житлово-комунальних послуг, посилалася на зміст ч. 3 ст. 13 Конституції України, ч. 1 ст. 13, ст. 317, 319, 322, 383 ЦК України, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі № 757/29813/17-ц, від 18 березня 2019 року в справі № 210/5796/16-ц про те, що власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, в тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, чи проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг.
Посилалася на п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вказувала, що згідно з зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані сплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Вказувала, що визначальним фактом, від якого залежить правильність ухваленого рішення, є те, що матеріали справи не містять жодних належних доказів, що саме відповідач, а не власники/спадкоємці квартири є споживачами житлово-комунальних послуг, оскільки саме на власника майна покладається тягар його утримання. Жодних доказів, що відповідачу також належить на праві власності вказана квартира, позивачем не надано, як і не надано доказів отримання відповідачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. 
Вказувала, що судом першої інстанції не було досліджено питання застосування строків позовної давності до заявлених вимог і не надано відповідачу можливість довести в судовому засіданні незаконність заявлених вимог у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності. Наводила зміст ст. 256, 257, 258, 267 ЦК України, зазначала, що оскільки позивач звернувся з позовом 19 травня 2025 року, то до періодів до 2018 року, а також з 2018 по 30 квітня 2025 року має бути застосовано наслідки пропуску загального та спеціального строків позовної давності.
Наполягала на відсутності солідарного зобов`язання з відповідачем ОСОБА_6 , особа якого їй невідома. В рішенні суду першої інстанції відсутнє посилання на будь-яку норму закону, що передбачала б в даних правовідносинах виникнення солідарного зобов`язання. Також немає вказівки на пункт договору, який встановлює виникнення солідарного зобов`язання, отже, питання, чи міг позивач в цьому випадку пред`являти вимоги до відповідача солідарно з іншим, судом не досліджено. 

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01 листопада 2021 року в зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
На а. с. 19 - 25 наявні копії корінців нарядів щодо включення та відключення опалення в житловому будинку по АДРЕСА_2 на підставі відповідно початку та завершення опалювальних сезонів за 2021 - 2025 роки.
На а. с. 26 наявна копія довідка КП «Київтеплоенерго» про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ за адресою АДРЕСА_2 .
На а. с. 6 - 18 наявні розрахунки заборгованості споживачів за адресою АДРЕСА_2 : розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого опалення, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго», за період 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з постачання гарячої води, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго», за період 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних і пені заборгованості за послуги з гарячого водопостачання за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних і пені заборгованості за послуги з теплової енергії за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок заборгованості за період з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2025 року за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, розрахунок заборгованості за період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2025 року внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, розрахунок заборгованості за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, розрахунок заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, розрахунок заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2025 року послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. 
На а. с. 27 знаходиться копія першої та останньої сторінок договору від 11 жовтня 2018 року, сторонами якого зазначені ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. На а. с. 28 - 29 знаходяться копії витягів з додатків № 1 та № 2 до цього договору, згідно з якими відступлено право вимоги за особовим рахунком № НОМЕР_1 , без зазначення прізвища, імені, по батькові споживача, адресою якого зазначено вул. Голосіївська, 3 оф. 12: заборгованість за послугу з централізованого опалення 4989,53 грн. та за послугу з постачання гарячої води 4700,50 грн.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 21 червня 2011 року, ОСОБА_7 з 19 листопада 2014 року (а. с. 5).

Відповідачем надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого, в реєстрі відсутні відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно (а. с. 49).
Крім того, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, в реєстрі відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 50).
Також відповідачем надано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, якою підтверджується належність ОСОБА_5 об`єктів нерухомого майна (а. с. 51 - 54).
Згідно витягу зі Спадкового реєстру, 27 вересня 2017 року Другою Київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 61290571 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а. с. 55). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано нові докази, а саме копію листа нотаріальної контори від 17 червня 2025 року на адвокатський запит щодо неможливості надання копій документів зі спадкової справи № 61290571 до майна померлого ОСОБА_5 , копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу, копію свідоцтва про народження дітей.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Водночас, в апеляційній скарзі не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів. Таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази як докази, яким заявник обґрунтовує свої вимоги.
Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не обґрунтувала неможливість подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказаний доказ та вирішувати справу з посиланням на цей доказ.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Задовольняючи позов КП «Київтеплоенерго», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі неналежним чином сплачують за надані їм житлово-комунальні послуги за користування квартирою, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком позивача, за ними утворилась заборгованість, в зв`язку з чим у відповідачів, як споживачів, виник обов`язок щодо оплати цих послуг в розмірі 134355,05 грн.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2025 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18; довідку про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ; документи, які підтверджують надання послуг та підключення будинку до мереж теплопостачання та гарячої води, документи, які підтверджують реєстрацію відповідачів за адресою, за якою надаються комунальні послуги.

На підставі наданих доказів судом встановлено, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачам як користувачам квартири, і що на час звернення до суду з позовом, відповідачі мають заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком. 

Також судом першої інстанції вмотивовано відхилено доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що вона фактично не була і не є споживачем житлово-комунальних послуг, які надавалися і надаються КП «Київтеплоенерго», зазначивши, що відповідач з 21 червня 2011 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі не відмовлялися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 . Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачами на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання на гарячого водопостачання або щодо неотримання ними щомісячних рахунків на сплату послуг. Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 відповідачами суду також не надано. 
В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідачів до КП «Київтеплоенерго» із заявами про здійснення перерахунку заборгованості в зв`язку з невідповідністю нарахованих позивачем сум оплати житлово-комунальних послуг показникам лічильників або обсягам споживання.

Оскільки відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надано доказів виконання своїх зобов`язань, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не є власником чи співвласником, не є користувачем квартири за адресою АДРЕСА_1 , а тому є неналежним відповідачем, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не звільняють відповідача від обов`язку оплачувати комунальні послуги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальним споживачем є не лише власник, а й особа, яка користується житловим приміщенням та отримує послугу, отже, особа, яка проживає у житлі та користується послугами, несе обов`язок їх оплати в повному обсязі.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що вона з моменту реєстрації шлюбу 19 лютого 2011 року проживає за іншою адресою, а саме АДРЕСА_2 , а тому не користувалася комунальними послугами за адресою АДРЕСА_1 , відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, враховуючи таке.

Частинами 1, 6 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Водночас згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

За змістом положень ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 4 чинного Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2019 року в справі № 335/479/17 (провадження № 61-22435св18) викладено правовий висновок, згідно якого проживання в іншому місці не звільняє відповідачів від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено їх реєстрацію у зазначеній вище квартирі, а посилання ОСОБА_2 на те, що він є неналежним відповідачем спростовуються матеріалами справи, оскільки він зареєстрований у вказаній квартирі, а отже є користувачем наданих послуг.

Також у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року в справі № 757/37752/18-ц (провадження № 61-11650св19) встановлено, що «звернення позивача із заявою у червні 2016 року, в якій він вказував, що його матір ОСОБА_2 у квартирі не проживає, не може бути підставою для перерахунку заборгованості, яка виникла за минулий час, оскільки таке зменшення розміру плати за послуги може враховуватись лише з часу звернення. Докази про те, що позивач або члени його сім`ї звертались із відповідними заявами до відповідача про зменшення розміру оплати до червня 2016 року, у матеріалах справи відсутні. Факт непроживання ОСОБА_3 у вказаній квартирі не підтверджено належними та допустимими доказами, а судами правомірно не прийняли до уваги договір оренди іншого житлового приміщення як такий, що підтверджує вказаний факт».

Зареєструвавши місце проживання саме за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 таким чином визначила, що вважає квартиру за цією адресою своїм місцем проживання.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем було прийнято рішення про тимчасову реєстрацію місця проживання у м. Києві в зв`язку з відповідною вимогою пологового будинку, у якому вона мала намір народжувати дитину, і що в дійсності вона з 19 лютого 2011 року проживає за іншою адресою, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами, є виключно припущеннями відповідача, а також не містять обґрунтування, виходячи з логіки її доводів, в зв`язку з чим ОСОБА_1 не знялася з реєстрації за вказаною адресою після народження дитини в 2011 році.

Також апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не надала доказів оплати нею комунальних послуг за будь-якою іншою адресою, яку вона вважає фактичним місцем проживання.

Є безпідставними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що в діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення, а саме протиправність дій боржника, заподіяння шкоди та вина відповідача, з огляду на те, що предметом даного позову є не відшкодування шкоди, що передбачає наявність складу цивільного правопорушення, а стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_1 солідарного обов`язку з іншим відповідачем ОСОБА_6 , особа якого їй невідома, і про те, що судом не досліджено, чи міг позивач в цьому випадку пред`являти солідарні вимоги до відповідачів, враховуючи таке.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Правила користування приміщеннями житлових будинків, затверджені Постановою КМУ України від 08 жовтня 1992 року № 572, п.18 зобов`язують наймача, власника й орендаря житлового приміщення оплачувати житлово-комунальні послуги, тому враховуючи положення ст. 541 ЦК України, зобов`язання з оплати комунальних послуг мають солідарний характер, відтак, особи, що є співвласниками квартири та/або зареєстровані в ній, несуть солідарні зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 статті 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).
Згідно частини 4 вищевказаної статті, виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, після виконання солідарного зобов`язання незалежно від того, виконане воно всіма боржниками або одним із них, воно повністю припиняється. Натомість виникає нове зобов`язання між боржником, який виконав зобов`язання, й іншими боржниками, яке визначено положеннями ст. 544 ЦК України.

Аналіз наведених положень закону вказує на те, що позивач має право вимагати виконання обов`язку щодо сплати житлово-комунальних послуг як від власника квартири, так і від будь-якої іншої особи, яка зареєстрована або проживає у житлі власника, адже така особа на рівні з власником користується усіма житлово-комунальними послугами.

Враховуючи наведене, є необґрунтованими доводи ОСОБА_1 , що встановлення власника спірного житлового приміщення, який несе відповідальність за оплату житлово-комунальних послуг і приймає рішення про здійснення таких оплат іншими особами, а також встановлення наявності чи відсутності її родинних зв`язків з власником житла, має вирішальне значення для правильного вирішення справи.

Крім того, посилання відповідача в апеляційній скарзі на особу ОСОБА_5 , який нібито представлявся їй власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , не підтверджуються будь-якими доказами та відхиляються апеляційним судом. Натомість, в матеріалах справи наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого в реєстрі відсутні відомості про реєстрацію права власності на квартиру за вказаною адресою (а. с. 50).

Разом із тим, задовольняючи позов, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що є відступленою на його користь вимогою.
З матеріалів справи вбачається, що позивач КП «Київтеплоенерго», звертаючись з даним позовом до суду, посилався зокрема на те, що на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», він набув право вимоги до відповідачів щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 4989,53 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4700,50 грн.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною позивача надано суду додаток № 1 та додаток № 2 до даного договору, в яких зазначено перелік споживачів, право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу. При цьому послуги з постачання гарячої води відступлені до споживача, прізвище, ім`я та по батькові якого не зазначені, що залишилось поза увагою суду першої інстанції. 

Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 4989,53 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4700,50 грн. а також нараховані на ці суми штрафні санкції, суд першої інстанції не звернув уваги, що жодного доказу наявності такої заборгованості, часу та підстав її виникнення матеріали справи не містять.

В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Всупереч вимогам ст. 95 ЦПК України, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на ст. 27 фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.

Також апеляційний суд критично оцінює розрахунок заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, який зроблено та подано позивачем, оскільки такий розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Подаючи до суду вказаний розрахунок, позивач не звернув уваги, що в період, за який зроблений розрахунок, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року не може бути зроблений особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є неналежним доказом та не може прийматись до уваги.

Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав. 

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води не є доведеними та задоволенню не підлягають.

Також апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, враховує, що у розрахунку пені не зазначено, який розмір пені визначений договором, як і не наведено формулу, за якою позивач здобув відповідну суму, з огляду на відсутність в матеріалах справи примірників індивідуальних договорів на постачання гарячої води та на постачання теплової енергії, оскільки надання позивачем послуг здійснюється на підставі саме цих договорів, про що зазначено у самому позові.

Так, відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Отже, з огляду на відсутність в матеріалах справи договорів, з яких можна було би встановити умови нарахування пені та її розмір, вимоги про стягнення нарахованої позивачем пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягали.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість решти заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за спожиті після 01 травня 2018 року послуги з ЦО/ЦПГВ та з 01 листопада 2021 року - послуги з ТЕ/ПГВ, із нарахованими на суми заборгованості інфляційними втратами та 3 % річних.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав відповідачу можливості бути присутньою в судовому засіданні, в зв`язку з чим вона була позбавлена можливості подати заяву про застосування позовної давності, апеляційний суд враховує, що відповідач скористалася правом подачі відзиву на позовну заяву, у якому виклала свої заперечення проти заявлених позивачем вимог, а тому мала можливість в межах даного відзиву заявити про пропуск позовної давності, але на власний розсуд не скористалася нею.

Також апеляційний суд враховує, що відповідачем до апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України не включено заперечення на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року щодо відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності в межах позовних вимог, обґрунтованість яких підтверджено під час апеляційного перегляду, є помилковими, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
3 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, строк дії карантину закінчився з 01 липня 2023 року.

Законом України від 15 березня 2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану.

Враховуючи викладене та аналізуючи зміст наданих позивачем розрахунків заборгованості, апеляційний суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності сплив щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав у період по 02 квітня 2017 року, разом із тим, заборгованість, яку КП «Київтеплоенерго» нарахував за спожиті з 01 травня 2018 року послуги, заявлені в межах позовної давності.

Таким чином, доводи відповідача про сплив позовної давності є необґрунтованими.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було розглянуто клопотання відповідача про витребування з нотаріальної контори матеріалів спадкової справи з метою встановлення власника/спадкоємця квартири за адресою АДРЕСА_1 , про витребування у позивача інформації щодо особи, на яку відкрито особовий рахунок та копій документів, які підтверджують право власності на житлове приміщення, а також не розглянуто клопотання про заміну ОСОБА_1 належним відповідачем, а саме власником спірної квартири, апеляційний суд враховує, що дійсно, з матеріалів справи не вбачається прийняття судом першої інстанції процесуальних рішень з приводу заявлених відповідачем клопотань.
Разом із тим, зазначені обставини не призвели до неправильного вирішення справи, оскільки належність відповідача ОСОБА_1 , як споживача комунальних послуг за вказаною адресою, підтверджена під час апеляційного перегляду, а тому не є обов`язковою підставою для скасування рішення, передбаченою ст. 376 ЦПК України.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року, нарахованих на них 3 % річних та інфляційних втрат, а також в частині стягнення пені, ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині розподілу судових витрат, з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції, яким з відповідачів на користь ПАТ «Київтеплоенерго» стягнуто солідарно заборгованість в загальному розмірі 120655,55 грн. є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат.

За подання позову КП «Київтеплоенерго» сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн., а відповідачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 4542 грн.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 90 % (стягнуто 120655,55 грн. із заявлених до стягнення 134355,05 грн.), з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно до задоволення позову в розмірі 1362,60 грн. з кожного.
Разом із тим, оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 10 %, з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір пропорційно до задоволення апеляційної скарги в розмірі 454,20 грн.

Шляхом взаємного зарахування з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача КП «Київтеплоенерго» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,40 грн. (1362,60 грн. - 454,20 грн.).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року в частині вимог про стягнення заборгованості за період до 01 травня 2018 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 4989,53 грн., нарахованих на них 3 % річних в розмірі 186,59 грн. та інфляційних втрат в розмірі 758,41 грн. та за період до 01 травня 2018 року за послуги з централізованого гарячого водопостачання в розмірі 4700,50 грн., нарахованих на них 3 % річних в розмірі 175,79 грн. та інфляційних втрат в розмірі 714,48 грн., в частині стягнення пені 771,50 грн. та 1402,70 грн., а також в частині стягнення судового збору скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
Відмовити Комунальному підприємству Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» в позові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за період до 01 травня 2018 року за послуги з централізованого опалення в розмірі 4989,53 грн., нарахованих на них 3 % річних в розмірі 186,59 грн. та інфляційних втрат в розмірі 758,41 грн. та за період до 01 травня 2018 року за послуги з централізованого гарячого водопостачання в розмірі 4700,50 грн., нарахованих на них 3 % річних в розмірі 175,79 грн. та інфляційних втрат в розмірі 714,48 грн., в частині стягнення пені 771,50 грн. та 1402,70 грн.
В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 вересня 2025 року залишити без змін.
Стягнути на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 908,40 грн., та з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 1362,60 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.