УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 153/967/25
провадження № 51-4898 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 липня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року, 
встановив:
Як вбачається із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення, вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 липня 2025 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Грушка Камянського району Республіки Молдова, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком терміном на 1 рік 6 місяців. Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 майнову шкоду в розмірі 85 171 грн, моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.
Як вбачається із наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року вирок районного суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник ставить питання про незаконність рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення цивільного позову. При цьому вказує, що суд першої інстанції не забезпечив повного, всебічного та об'єктивного дослідження доказів, наданих потерпілим ОСОБА_6 , на підтвердження заявлених вимог про відшкодування матеріальної шкоди. Водночас потерпілим не долучено до цивільного позову жодних належних та допустимих доказів того, що куплений ним набір для остеосинтезу нижньої щелепи, вартістю 52 100 грн, був призначений саме йому для проходження лікування, пов'язаного із спричиненими засудженим тілесними ушкодженнями. Крім того, відсутні виписки зі стаціонарних чи амбулаторних карток, рентгенівські знімки, план лікування, операційні листи, що підтверджували б проведення медичних втручань у зв`язку з отриманими ушкодженнями. Крім того, до матеріалів справи були долучені квитанції, зокрема на суму 32 321 грн, у яких потерпілий взагалі не зазначений як платник. Також захисник вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди у сумі 30 000 грн є завищеним, необґрунтованим і не відповідає вимогам статей 23, 1167 ЦК України. При цьому вказує, що посилання суду першої інстанції на глибину та тривалість моральних страждань потерпілого, а також порушення звичайного укладу його життя не підтверджується жодними доказами, наявними в матеріалах справи. Крім того зазначає, що хоча між адвокатом і потерпілим було укладено договір про надання правничої допомоги, проте заявлені останнім до відшкодування витрати на правничу допомогу у сумі 12 000 грн безпосередньо не пов'язані з розглядом даного кримінального провадження. Ухвала апеляційного суду належним чином не мотивована та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Враховуючи вищенаведене, захисник просить змінити оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні цивільного позову. 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 , правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК України та призначене йому покарання не оспорюються. 
Що стосується доводів касаційної скарги сторони захисту про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неповно з`ясував фактичні обставини справи та допустив істотні порушення норм матеріального й процесуального права в частині вирішення цивільного позову не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно із ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Також у ч. 1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.
При цьому доводи касаційної скарги захисника про невстановлення судами належних доказів стягнення матеріальної шкоди не заслуговують на увагу, з урахуванням нижченаведеного.
У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як слідує з копій судових рішень, суд першої інстанції встановив, що потерпілий ОСОБА_6 надав до суду квитанції, чеки та інші документи, які підтверджують витрати на лікування, що включали оплату медичних препаратів, консультацій та діагностичних обстежень, що і є предметом майнової шкоди. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідив ці докази, оцінив їх у сукупності з показаннями потерпілого та матеріалами кримінального провадження, і зробив обґрунтований висновок про наявність причинного зв`язку між витратами та наслідками кримінального правопорушення.
При цьому як вірно зазначено судами, сам факт отримання потерпілим перелому нижньої щелепи, підтвердженого висновком судово-медичної експертизи, об`єктивно свідчить про необхідність медичного втручання та здійснення комплексу лікувальних заходів, спрямованих на усунення наслідків травми. Така травма потребує не лише первинної допомоги, а й тривалого відновлювального лікування, що неминуче тягне за собою матеріальні витрати, пов`язані з діагностикою, придбанням лікарських засобів та проведенням медичних процедур.
Також суди звернули увага на те, що відповідно до наданої потерпілим квитанції лише один із ключових елементів лікування - набір для остеосинтезу нижньої щелепи, який є спеціальним медичним комплектом для фіксації кісткових уламків за допомогою металевих пластин та гвинтів, необхідних для зрощення перелому та відновлення анатомічної цілісності кістки, - коштував 52 100 грн. Факт придбання зазначеного набору підтверджує не лише наявність серйозних ушкоджень у потерпілого, а й значний обсяг витрат, які безпосередньо зумовлені кримінальним правопорушенням, вчиненим засудженим. 
Крім того, судами вірно вказано, що доводи сторони захисту про те, що в квитанції не зазначено прізвище потерпілого як платника, не можуть бути прийняті судом, оскільки такі документи оцінюються в сукупності з іншими доказами. Суди дійшли вірного висновку про те, що в даному випадку витрати підтверджуються як низкою квитанцій, так і поясненнями потерпілого про оплату послуг, пов`язаних із його лікуванням.
Доводи касаційної скарги захисника про встановлення судом завищеного розміру моральної шкоди також є необгрунтованими, враховуючи наступне.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визначаючи розмір моральної шкоди, врахував характер і тривалість фізичних та душевних страждань потерпілого, необхідність тривалого лікування, обмеження у повсякденному житті та соціальних контактах, що настали внаслідок протиправних дій засудженого. Тому, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд частково задовольнив заявлені потерпілим позовні вимоги та ухвалив стягнути з ОСОБА_5 30 000 гривень моральної шкоди, що на переконання суду є співмірним тим фізичним та душевним стражданням, які переніс потерпілий внаслідок вчинення щодо нього злочину, з чим погоджується і колегія суддів.
Водночас доводи касаційної скарги сторони захисту про необгрунтованість відшкодування витрат на правничу допомогу також не заслуговують на увагу. 
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).
Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг.
Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 06 жовтня 2022 року у справі № 554/1940/20, провадження № 51-5524км21; від 02 листопада 2023 року у справі № 686/28824/21, провадження № 51-2059км23 тощо).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
З копій судових рішень вбачається, що судами було встановлено, що потерпілим на підтвердження суми стягнення правничої допомоги у розмірі 12 000 грн було надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги №50 від 11 липня 2025 року; копію детального опису наданих послуг і виконаних робіт адвокатом, їх вартість при наданні правової допомоги від 11 липня 2025 року; копію квитанції №-2499847658 від 14 липня 2025 року, які підтверджують оплату послуг адвоката.
На основі наведеного суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності і розумності судових витрат, дійшов обгрунтованого висновку щодо стягнення із засудженого витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн, з чим погоджується і колегія суддів.
Таким чином, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили судам повно та всебічно розглянути справу в частині вирішення цивільного позову не допущено.
Інші доводи касаційної скарги не містять вказівки на порушення судами першої чи апеляційної інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих судових рішень в частині вирішення цивільного позову.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, обгрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 14 липня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 вересня 2025 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3