ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

13 січня 2026 року  м. Чернівці Справа № 727/3078/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Чернівецької міської ради,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2025 року, ухваленого під головуванням судді Калмикової Ю.О., дата складання повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення її батьківських прав стосовно їх спільного сина ОСОБА_5 .
В обґрунтування вимог позивач вказував, що сторони перебували в шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2022 року.
За час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 , який після розірвання шлюбу залишився жити з батьком.
Позивач стверджує, що відповідачка майже ніколи не займалася вихованням сина, не цікавилася його навчанням, інтересами, успіхами, станом здоров`я, не дбає про фізичний і духовний розвиток, не проявляє жодного бажання зустрітися із дитиною, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, а також ніяким чином не піклується про нього. 
Будь-які його спроби зв`язатись із відповідачкою для налагодження контакту з дитиною, а також прохання у наданні матеріального утримання були проігноровані.
Надалі, судовим наказом Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь Позивача аліменти на утримання спільного малолітнього сина в розмірі 1/4 всіх видів її заробітку.

Провадження №22-ц/822/135/26   
Вказує й на те, що мати не спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу, і, як наслідок, утворились умови, які шкодять інтересам дитини.
Беззаперечними доказами того, що ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо матеріального утримання дитини є наявність заборгованості зі сплати аліментів, а саме станом на 24 жовтня 2024 року розмір заборгованості ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 57 549,72 грн, і, як наслідок, обмеження її у праві виїзду за межі України та обмеження у праві керування транспортними засобами й подання позивачем заяви про вчинення кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.164 та ч.1 ст.382 КК України.
На час звернення з цим позовом позивач та його син проживають в АДРЕСА_1 , де створені всі належні умови для нормального проживання та гармонійного розвитку дитини, розвитку її особистості в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Саме ОСОБА_1 піклується про стан здоров`я сина, забезпечує регулярні візити до лікаря.
Звертає увагу, що він важко працює та часто буває у робочих від`їздах за межами країни, і в той час за сином доглядає ОСОБА_7 , з якою позивач перебуває у цивільному шлюбі. Остання з повагою і турботою ставиться до ОСОБА_6 , проявляє інтерес до його життя та захоплень. У ОСОБА_7 та ОСОБА_8 склалися теплі, дружні відносини.
Зокрема, обставини, що мати - ОСОБА_2 не бере участі у вихованні свого сина ОСОБА_8 , не виконує батьківські обов`язки, матеріально не утримує та ніяким чином не цікавиться життям сина - підтверджується свідками.
Вважає, що відсутність матеріального забезпечення дитини зі сторони матері суттєво обмежує права дитини на достатній рівень життя, необхідний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, а тому на підставі наведеного, з посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просив позов задовольнити в як найкращих інтересах дитини.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду стороною позивача подано апеляційну скаргу.
Вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено процесуальні вимоги щодо оцінки доказів.
Наголошує, що відповідач у справі не заявила свою позицію по суті спору, не з`явилася в судове засідання, що свідчить про байдужість до наслідків судового розгляду, відсутність реального інтересу до вирішення спору та нехтування батьківськими обов`язками, зокрема, обов`язку брати участь у вирішенні питань, що безпосередньо стосуються життя та розвитку її дитини.
Апелянт вважає, що така систематична відсутність та фактична бездіяльність відповідачки свідчать про її пасивну позицію щодо розгляду справи, яка прямо стосується її прав, а також прав та інтересів її малолітньої дитини. 
Наведений факт має істотне значення для правильного вирішення спору, оскільки демонструє відсутність належного інтересу та відповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, проте, зазначені обставини, які є вагомими та підлягають обов`язковій оцінці, не були належним чином відображені та проаналізовані судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Стверджує, що в тексті рішення в частині «фактичні обставини справи, встановлені судом», суд першої інстанції зазначив, що згідно з висновком Органу опіки та піклування Чернівецької міської ради останній прийшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак, не зважаючи на вказане, вже у мотивувальній частині рішення зазначив протилежне.
Наголошує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції сторона позивача неодноразово, як у ході судових засідань, так і у поданих процесуальних документах, наголошувала на тому, що відповідачка протягом тривалого часу взагалі не підтримує спілкування зі своїм малолітнім сином і неведена обставина не є поодиноким епізодом, а становить стійку модель поведінки, що, на думку, апелянта була послідовно доведена позивачем та підтверджена відповідними доказами у матеріалах справи.
Вважає, що у рішенні першої інстанції наявний факт неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що вже є підставою для його скасування.
Також звертає увагу суду й на те, що аналіз висновків психолога свідчить, що ОСОБА_8 не ідентифікує ОСОБА_2 як свою біологічну матір і не сприймає її як члена своєї родини. Дитина не демонструє жодного емоційного контакту чи прив`язаності до відповідачки, між ними відсутній будь-який емоційний зв`язок, що є критично важливим фактором для оцінки сімейної ситуації загалом.
На підставі наведеного просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи та їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відмовляючи в задоволенні вимоги щодо позбавлення батьківських прав суд першої інстанції вказав, що обставини з приводу не відвідування відповідачкою дитячого садка, школи, які відвідує син ОСОБА_6 , дитячої лікарні, тощо не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, крім того, відповідач не була заслухана в судовому засіданні для підтвердження чи спростування позовних вимог.
Окрім того, як вбачається з інформації Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією, з 2019 року по 26.03.2025 року ОСОБА_1 виїхав за межі України 22.01.2021 року.
Доводи про те, що позивач займається вихованням дитини та на сьогоднішній день разом із сином проживають за адресою: АДРЕСА_1 , де створені всі належні умови для нормального проживання та гармонійного розвитку дитини, піклується про стан здоров`я сина, забезпечення регулярних візитів до лікаря, перебування у робочих від`їздах за межами країни, - спростовується наведеною вище інформацією Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, що свідчить про знаходження позивача за межами України з 2021 року по 2025 рік.
Суд звернув увагу й на те, що стороною позивача не надано довіреності з боку позивача, якою останній довірив ОСОБА_7 догляд за сином на період своїх поїздок, як і доказів того, що ОСОБА_7 їздить з ОСОБА_6 до позивача закордон.
На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки призведе до того, що дитина залишиться без матері, коли батько ОСОБА_1 з 2021 року перебуває за кордоном.
Рішення суду визе зазначеним вимогам закону не відповідає, виходячи з наступного.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2022 року. Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 (а.с.10-11).
13.03.2023 року Шевченківський районний суд м. Чернівці виніс судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_6 (а.с.12).
Згідно копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ОСОБА_2 станом на 24.10.2024 року сукупний розмір заборгованості складає 57 549,72 грн, а станом на 07.04.2025 року 75 113,97 грн (а.с.14, 75).
ОСОБА_8 є учнем 1 класу Чернівецького ліцею №14, хлопчика виховує ОСОБА_7 , про те мама ОСОБА_2 в ліцеї жодного разу не з`являлася, що підтверджується копією характеристики. Подібного змісту міститься інформація й в характеристиці з ЗДО №11 «Горобинка» від 07.11.2024 року (а.с.16-17).
Згідно копії довідки КНП «Міська Дитяча Поліклініка» №158 від 23.10.2024 року встановлено, що за наданням медичної допомоги в поліклініку звертався батько ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а за останній рік дитини зверталася у супроводі ОСОБА_7 , яка також придбає ліки (а.с.18).
Матеріали справи містять акт оцінки потреб сім`ї №345/02-07 від 09.09.2022 року, з якого вбачається, що ОСОБА_8 проживає з батьком та ОСОБА_7 . Дитина після спілкування з матір`ю тривожна, мати не навідує дитину, зрідка телефонує, зі слів зловживає алкоголем (а.с.19-21).
З висновку оцінки потреб сім`ї №560 встановлено, що основними ознаками та чинниками, що спричиняють СЖО, є поведінкові розлади дитини через розлучення батьків (а.22-23с.). 
З письмових пояснень ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , вбачається, що ОСОБА_6 виховують ОСОБА_1 з ОСОБА_7 . Мати ОСОБА_2 участі у вихованні, матеріальному забезпеченні, тощо не приймає (а.с.24-36).
За звернення ОСОБА_1 внесені відомості до ЄРДР з приводу несплати аліментів з боку ОСОБА_2 за судовим наказом, номер кримінального провадження 12024263020001175 (а.с.40).
З відповіді на адвокатський запит Головний центр обробки інформації ДПС України повідомив, що ОСОБА_15 , крім іншого, 11.04.2023 року здійснив виїзд на пункті пропуску Красноїльськ (а.с.55). 
З копій повідомлень Першого відділу ДВС у м. Чернівці ОСОБА_2 внесено до Єдиного реєстру боржників, 24.10.2024 року у ВП №71754056 винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, керування транспортними засобами, користування вогнепальною мисливською, пневматичною й охолощеною зброєю та про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України (а.с.62-74).
З висновку психолога ОСОБА_16 від 08.04.2025 року, крім іншого, вбачається, що за результатами роботи зроблено висновок, що ОСОБА_6 не ідентифікує біологічну мати ОСОБА_2 як свою рідну матір та члена своєї родини, не має з нею емоційного зв`язку (а.с.80).
З висновку виконавчого комітету Чернівецької міської ради як Органу опіки і піклування вбачається, що з метою соціального захисту інтересів дитини, виконавчий комітет вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до малолітнього ОСОБА_8 у зв`язку із ухиленням від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с.98-99).
Надаючи оцінку зазначеним обставинам та висновкам рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина третя статті 155 СК України).
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц).
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява №37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зав`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.
Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі №645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків».
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19, від 08 грудня 2021 року у справі №311/563/20, від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі №344/17548/21 та інших.
Також, апеляційний суд звертає увагу й нате, що Верховний Суд в постанові від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17 вказав про те, що проживання дитини впродовж тривалого часу в новій сім`ї, створеній її батьком чи матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Крім того, з висновків постанови Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18 вбачається, що лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
У цій справі ОСОБА_1 ,. звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , посилався на невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.
Як вже зазначалося, в матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування від 27.05.2025 року, в якому повідомлено про прийняття комісією рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_8 .
Вбачається, що працівниками служби у справах дітей Чернівецької міської ради в телефонному режимі неодноразово проводились бесіди з громадянкою ОСОБА_2 щодо розгляду питання позбавлення її батьківських прав відносно сина, а також неодноразово наголошено про необхідність обов`язково звернутися до служби у справах дітей для ознайомлення з матеріалами справи та долучення до матеріалів справи доказів щодо взяття її участі у вихованні сина, сплати аліментів, матеріального забезпечення та належного виконання батьківських обов`язків.
11.04.2025 року ОСОБА_2 звернулася до служби у справах дітей із письмовою заявою, заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, просила надати час для подання доказів щодо її участі у вихованні сина, сплати аліментів, однак, в подальшому, жодних дій не вчинила, не вирішила питання щодо закриття кримінального провадження, сплати заборгованості за аліментами, прийняття участі у вихованні сина, що було розцінене як умисну (винну) поведінку.
З інформації за результатами діагностики, спостереження та інтерв`ювання (висновок психолога) від 08.04.2025 року встановлено, що дитина жодним чином не згадує біологічну матір у арттерапевтичній діагностичній методиці, проте, в кожній з проведених технік та при інтерв`юванні вказує ОСОБА_7 як свою рідну матір, крім іншого, проговорює, що всі материнські функції по піклуванню про нього виконує ОСОБА_7 . ОСОБА_6 розповідає, що пам`ятає якусь тітку, яку дуже давно не бачив і не хоче бачити, спогади дуже скудні та розмиті і вказують на роки повної відсутності контакту.
Між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмічається наявність у їх стосунках емоційного зв`язку, характерного для стосунків між матір`ю та сином. ОСОБА_6 не ідентифікує біологічну мати ОСОБА_2 як свою рідну матір та члена своєї родини, не має з нею емоційного зв`язку. 
Отже, орган опіки та піклування остаточно не заперечує проти позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, порушує права й інтереси дитини.
Оцінюючи висновок органу опіки та піклування суд першої інстанції помилково вказав на те, що в останньому вказано про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.
На переконання суду, через перебування батька (позивача у справі) за кордоном, позбавлення матері дитини (відповідачки) батьківських прав, призведе до втрати дитиною матері, а тому позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. Вказане рішення, крім іншого, надасть можливість відповідачу змінити свою поведінку.
Проте, суд безпідставно проігнорував такі фактичні обставини, зокрема: ігнорування батьківських обов`язків протягом тривалого часу; відсутність у матері будь-якого інтересу до життя сина та самоусунення від виконання батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах (не відвідувала дошкільний заклад освіти, не відвідує школу, лікарню у разі необхідності) за відсутності доказів перешкод для реалізації батьківських прав матері, наявність заборгованості зі сплати аліментів, як наслідок, порушення кримінального провадження, усталений зв`язок малолітнього ОСОБА_6 з цивільною дружиною позивача - ОСОБА_7 , яку такий вважає матір`ю. 
Суд безпідставно вважав наявні в матеріалах справи докази недостатньо обґрунтованими, об`єктивними і переконливими доказами у справі для позбавлення відповідачки батьківських прав, з огляду лише на перебування батька (позивача) за кордоном, помилково зазначивши дату останнього перетину 22.01.2021 року, при тому, що останнім днем його виїзду є 11.04.2023 року. При цьому, суд не звернув уваги на факти, які містяться в матеріалах справи з приводу того, що мати жодної участі у вихованні та утриманні сина не приймала і не приймає, доказів на час розгляду справи не надала, участі у справі не приймала, відзиву чи письмових пояснень з будь-якого приводу, що стосується її прав як матері дитини, не подавала.
Факт звернення ОСОБА_2 до органу опіки та піклування із заявою, в якій вона заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав стосовно сина, не свідчить про її реальний намір спілкуватися з сином з огляду на те, що вона вчинила таку дію вже після подачі цього позову. Разом з тим, активних дій для спілкування з сином відповідачка не вчиняла, тобто, протягом тривалого часу відповідачка не проявляла інтересу до вирішення даного питання (визначення порядку спілкування, усунення перешкод, встановлення графіка зустрічей), доказів бездіяльності органу опіки і піклування щодо розгляду її заяви не надано, як і доказів наявності перешкод щодо виконання нею своїх обов`язків та реалізації прав матері.
Таким чином, врахувавши викладені обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, взявши до уваги найвищі інтереси дитини, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 усвідомлено нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське (материнське) виховання та не виконує батьківських обов`язків. Відповідачка не довела зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування про сина, не спростувала факту свідомого нехтування протягом тривалого часу своїми обов`язками щодо дитини.
Вказані обставини свідчать, що мати свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, що є підставою для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , та не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.
Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських (материнських) обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , не приймає участі у його вихованні та утриманні, не піклується про розвиток сина, його навчання, тощо.
Належних та допустимих доказів на підтвердження своєї участі у житті, вихованні та матеріальному забезпеченні дитини відповідачка у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надала.
Колегія суддів, оцінивши всі наявні в справі письмові докази, дійшла висновку про доведеність в судовому засіданні належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яке виражається у тому, що вона не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, що є необхідним для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування його особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умови для отримання нею освіти.
У цій справі наявні виняткові обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 ЗУ «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року №1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст.8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).
Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою, оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.
Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідає вимогам п.2 ч.1 ст.164 СК України.
Таке втручання здійснюється для захисту емоційного здоров`я та моралі малолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у п.2 ст.8 Конвенції.
Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак, таке втручання за обставинами цієї справи є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дитини, мати якої не виявляє про неї піклування. Поведінка матері відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські (материнські) обов`язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини.
Враховуючи конкретні обставини справи, триваючу винну поведінку відповідачки, свідоме нехтування ним своїми батьківськими (материнськими) обов`язками, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при оцінці доказів про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_8 .
З врахуванням усіх встановлених обставин справи апеляційний суд констатує, що рішення про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо сина відповідатиме найкращим інтересам дитини, якими є забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Крім того, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Висновки суду про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалено за результатами неповно встановлених обставини справи, які мають значення для вирішення справи, невірній оцінці доказів з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції у цій справі ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Щодо судового збору.
За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір за позовну заяву у розмірі 1211,20 грн (а.с.1), апеляційну скаргу 1816,80 грн (а.с.170), які підлягають стягненню на його користь з відповідачки.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Разом із позовом стороною позивача надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, де було заявлено 24 880 грн (а.с.39-40). 
Доказів понесення зазначених витрат в суді першої інстанції суду не надано.
Разом із апеляційною скаргою сторона позивача подала докази понесення витрат на правничу допомогу: звіт про надані послуги у зв`язку із розглядом справи №727/3078/25 в апеляційному суді від 27.11.2025 року в розмірі 16 000 грн (підготовка апеляційної скарги 4 год, участь в судовому засіданні 1 год) з розрахунку 1 год/3200 грн; ордер серії СЕ №1127096 від 27.11.2025 року та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.161-163).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст.133 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України).
Згідно до ч.1 та 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі №910/615/14 (№910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі №369/849/18 та від 17.12.2025 року у справі №944/1035/24.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Отже, враховуючи складність справи, суть спору, результат розгляду справи, характер наданих послуг, участь адвоката позивача під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, що свідчить про його обізнаність з правовою проблематикою у справі, фінансовий стан обох сторін, наявності заборгованості зі сплати аліментів у відповідачки, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що розумним та необхідним у межах перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. В іншій частині заява є необґрунтованою.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13 листопада 2025 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      Н.К. Височанської

І.Б. Перепелюк