ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/717/25 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Худенко А.А.,
за участю секретаря судового засідання Маркулич Д.В.,

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полі-Ол», м. Мукачево, Закарпатської області 
до відповідача T.I. Trading B.V., Нідерланди
про стягнення 38 528 Євро заборгованості за Контрактом №1 на поставку товару від 24.03.2025

Представники: 
від позивача - не з`явився 
від відповідача - не з`явився 

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ.

До Господарського суду Закарпатської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Полі-Ол» до відповідача T.I. Trading B.V., Нідерланди про стягнення 38 528 Євро заборгованості за Контрактом №1 на поставку товару від 24.03.2025.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Худенка А.А., про що вказано у протоколі автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.07.2025 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 15.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21.08.2025.
Підготовче засідання у справі 21.08.2025, 07.10.2025, 04.11.2025 відкладались із підстав зазначених в ухвалах про відкладення.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2025 постановлено закрити підготовче провадження у справі, та призначити справу №907/717/25 до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 26.01.2026.
Позивач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, однак представник позивача через канцелярію суду подав клопотання б/н від 26.01.2026 (вх. №023.1-02/617/26 від 26.01.2026) про розгляд справи без його участі. 
Відповідач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив.
Між тим, суд відмічає те, що ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2025 явка уповноважених представників сторін у судовому засіданні призначеному на 26.01.2026, визнавалась судом на власний розсуд.
Відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи на власний розсуд скористалися наданим їм частиною 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.
Згідно з приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті. 
За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Позиція позивача.

Позивач просить задовольнити позов в повному обсязі.
В обґрунтування вказаного, позивач вказує, що між ТОВ «ПОЛІ-ОЛ» та T.I. Trading B.V. укладено Контракт №1 від 24.03.2025.
Позивач стверджує, що ним обов`язок щодо оплати товару виконано повністю, шляхом перерахування постачальнику 38 528 євро двома SWIFT-платежами.
В свою чергу відповідач, як вказує позивач, свого обов`язку не виконав: товар не поставлено ні у 21-денний строк (як передбачено умовами Контракту), ні після спливу часу, передбаченого договором для повернення передоплати.
Означене стало підставою для звернення позивача з відповідною позовною заявою до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми 38 528 Євро. 

Позиція відповідача. 

Відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом та не подав відзиву на позовну заяву.
Відповідно до ст. 1 Закону «Про міжнародне приватне право» якщо у приватноправових відносинах беруть участь іноземні юридичні особи, то такі відносини є відносинами з іноземним елементом.
Згідно з ст. 80 цього Закону у разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України.
Зі змісту ст. 25 Закону «Про міжнародне приватне право» випливає, що іноземною юридичною особою є особа, яка має місцезнаходження в іншій державі. Для цілей цього Закону місцезнаходженням юридичної особи є держава, у якій юридична особа зареєстрована або іншим чином створена згідно з правом цієї держави. За відсутності таких умов або якщо їх неможливо встановити, застосовується право держави, у якій знаходиться виконавчий орган управління юридичної особи.
T.I. Trading B.V. є юридичною особою, створеною за законодавством Королівства Нідерланди та відповідно, має місцезнаходження у цій державі, відтак у значенні Закону «Про міжнародне приватне право» та Господарського процесуального кодексу є іноземною юридичною особою.
Порядок вручення викликів, повідомлень та судових рішень іноземним юридичним особам регулюється Господарським процесуальним кодексом України, двосторонніми та багатосторонніми міжнародними договорами, ратифікованими Україною.
Відповідно до ч. 2 ст. 367 ГПК у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст. 19 Закону «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
На міжнародному рівні питання вручення документів за кордоном регулюють міжнародні договори, сторонами яких є Україна та Королівство Нідерланди, такі як Конвенція з питань цивільного процесу 1954 року та Конвенція про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року.
Відповідно до норм ГПК всі судові рішення (ухвали, постанови суду) підлягають врученню учасникам процесу.
Так, згідно з ст. 120 ГПК суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Відповідно до ст. 242 ГПК судові рішення вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень (ч.10). У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення (ч.11).
Відповідно до ст. 365 ГПК іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Зазначене стосується також і права іноземного суб`єкта господарської діяльності (іноземної юридичної особи) бути повідомленим про судовий розгляд.
У Практичному керівництві із застосування Конвенції, яке розміщене на сайті Гаазької конференції (третє видання 2006 року та четверте видання 2016 року) та на сайті «Законодавство» Верховної Ради України (третє видання, 2006 року, https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/998_a890, тут і далі саме на це видання надається посилання), в якому проаналізована практика застосування Конвенції судами держав-учасниць, вказано, що суд кожної країни відповідно до національного законодавства визначає, чи підлягає документ відправленню за кордон. Звертається увага на те, що національна належність, місцезнаходження юридичної особи - нерезидента не є вирішальним для застосування Конвенції.
Спосіб (канал) вручення судових документів обирається судом, який ухвалив відповідний документ.
Конвенція передбачає можливість використання судом різних каналів вручення документів за кордоном: 1) основний (статті 5, 6, 7) - через Центральний орган держави, що запитується; 2) альтернативні: - прямі консульські канали без застосування заходів примусу (ч. 1 ст. 8); - непрямі консульські канали (ч. 1 ст. 9 Конвенції); - непрямі дипломатичні канали у виключних обставинах (ч. 2 ст. 9); поштові канали (ст.10(а)); прямі зв`язки між судовими та іншими посадовими особами, чи іншими компетентними особами (ст.10(б)); прямі зв`язки між особою, що бере участь у судовому процесі та судовими посадовими особами чи іншими компетентними особами (ст.10(с)); 3) інші канали, які не регулюються Конвенцією: - відповідно інших міжнародних угод (статті 11, 24, 25); національного законодавства держави яка вручає документи (ст.19).
У Практичному керівництві роз`яснюється, що поштові канали зв`язку - це відправка листів у вигляді звичайного поштового відправлення, рекомендованого листа та з повідомленням про вручення. Поштові канали також можуть охоплювати відправку електронною поштою та іншими сучасними засобами електронної комунікації, якщо це передбачено національним законодавством.
Пунктом «а» ст. 10 Конвенції передбачено, якщо запитувана держава не заперечує, то ця Конвенція не обмежує можливості надсилати судові документи безпосередньо поштою особам, які перебувають за кордоном.
Заяви і застереження, висловлені державами до міжнародного договору, є його невід`ємною частиною. При застосуванні багатостороннього міжнародного договору його положення діють з урахуванням заяв і застережень України, висловлених у законі під час ратифікації чи приєднання, та відповідної іноземної держави.
Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (www.hcch.net) Королівство Нідерландів заявило, що воно не заперечує проти способів передачі документів, передбачених ст. 10 Конвенції.
Основний та альтернативні канали є рівнозначними, тому суд з урахуванням принципу пропорційності (конкретних обставин справи) має обирати відповідний канал вручення документів.
Відтак, на виконання означеного, ухвали Господарського суду Закарпатської області від 15.07.2025 про відкриття провадження у справі, від 21.08.2025, 07.10.2025, 04.11.2025 про відкладення підготовчого засідання у справі, від 18.12.2025 про закриття підготовчого засідання у справі та призначення до судового розгляду по суті, були надіслані судом за місцем реєстрації відповідача в порядку ст. 10 (а) Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах 1965 року - шляхом надсилання документів безпосередньо поштою особам, що перебувають за кордоном.
Між тим, як вбачається з повернутих на адресу суду поштових відправлень та трекінгу поштового відправлення виготовленого на сайті «Укрпошта» вбачається, що «одержувач відсутній під час доставки» або «одержувач відмовився від відправлення».
У даному контексті суд зазначає, що за змістом ч. 10 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України, одним із судових рішень є ухвала.
Відтак, у розумінні вищевказаних положень процесуального законодавства, ухвали суду є судовим рішенням, а тому, відповідно до пп. 17.1. п. 17 Перехідних положень ГПК України та ч. 10 ст. 242 ГПК України, надсилається у паперовій формі відповідачеві.
Частиною 6 ст. 242 ГПК України передбачено, що днем вручення судового рішення, зокрема, є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2018 у справі №904/9904/17, від 26.11.2019 у справі №910/568/19, від 16.07.2020 у справі №904/4673/19, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.12.2022 у справі №910/1730/22).
Водночас направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку – суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20).
Разом з тим, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
Водночас суд у даному контексті також враховує практику Європейського суду з прав людини, якою визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 встановлено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач вважається належним чином повідомленим про розгляд справи в суді та мав достатньо часу і можливості надати свої заперечення з приводу предмета спору, та докази, які мають значення для розгляду справи по суті.
Відповідно до положень ч. 8, 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Між T.I. Trading B.V. (відповідач), як постачальником та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полі-Ол» (позивач), як покупцем укладено 24.03.2025, Контракт №1 (далі – Контракт) на поставку товару, відповідно до п. 1.1. якого, постачальник зобов`язується поставляти та передавати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар на умовах, зазначених в Контракті.
Пунктом 1.2. Контракту визначено, що найменування, кількість, вартість і терміни поставки вказується в інвойсі на поставку товару. Валюта договору – Євро.
Постачальник здійснює поставку товару покупцю згідно Правил «Інкотермс» в редакції 2020 року. На умовах FCA – склад постачальника – Роттердам, Нідерланди (п. 2.1. Контракту).
Відповідно до п. 2.5. Контракту, поставка товару здійснюється на протязі 21 календарних днів. Всі товари поставляються в Україну.
Загальна вартість Контракту становить загальну суму всіх інвойсів до Контракту (п. 3.1. Договору).
Згідно з п. 3.2. Контракту, в якості валюти ціни контракту і валюти платежу сторони вживають Євро.
Оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника згідно наданих постачальником проформ в такі строки: 50% від суми рахунку оплачуються авансовим платежем протягом 7 (семи) робочих днів з дати отримання проформи; 50% оплата залишку протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання електронного листа із підтвердженням готовності товару до відправки; або 100% авансований платіж протягом 7 (семи) робочих днів з дати отримання проформи.
Між тим, пунктами 3.4., 3.5., 3.6. Контракту визначено, що датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Кожна із сторін самостійно сплачує банківську комісію за місцем свого знаходження. Всі податки сплачуються сторонами самостійно за місцем свого знаходження.
Вартість тари, упаковки, піддонів входить у вартість товарів (п. 5.2. Контракту).
Відповідно до п. 7.1. Контракту, за невиконання або неналежне виконання умов Контракту сторони несуть відповідальність, передбачену договором і чинним законодавством України.
Згідно із п. 7.2. Контракту, у разі порушення покупцем строків перерахування передоплати, зазначених в п. 3.3. Контракту, постачальник має право не поставляти товар і при цьому не буде нести відповідальність передбачену п. 7.3. Контракту.
Між тим, п. 7.3. Контракту передбачено, що у разі порушення постачальником термінів поставки товару, зазначених в окремій Специфікації, понад 7 календарних днів, покупець має право відмовитися від замовленого товару і вимагати відшкодування перерахованої передоплати протягом 5 банківських днів з моменту отримання повідомлення від покупця.
Розділом 9 Контракту визначено, що всі суперечки вирішуються шляхом переговорів (п. 3.1.). У разі недосягнення згоди протягом 30 днів, суперечки розглядаються в Міжнародному Комерційному Арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті країни позивача (п. 9.2.).
Між тим, відповідно до п. 10.1., 10.2. Контракт діє 12 місяців з автопролонгацією ще на 12 місяців, якщо не заявлено про розірвання за 1 місяць. Право дострокового розірвання з повідомленням за 1 місяць. 
Як вбачається з Рахунку б/н від 24.03.2025, позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Полі-Ол» повинно сплатити 19 265 Євро на користь T.I. Trading B.V. що є 50% від замовлення. Відповідно до означеного рахунку відповідач - T.I. Trading B.V., повинно було поставити товар – «Аріель Капсули Все-в-1 45 ct», в кількості 20 палет, де 1 палет містить 112 ящиків, а 1 ящик містить упаковку – 1 шт. Вартість означеного (2240 ящиків), згідно вказаного Рахунку становить 38 528 Євро, де 17,20 Євро за 1 ящик.
Між тим, в означеному рахунку вказано, що оплата має бути здійснена по безготівковому рахунку, 50% передоплата при отриманні інвойсу та залишок 50% після отримання інвойсу, доставки та інспекції. Терміном виконання згідно вказаного Рахунку є 2-3 робочих дні після підтвердження оплати. Спосіб доставки – навантаження на вантажівку – автотранспортом.
Так, позивачем на виконання Контракту сплачено за означеним рахунком двома платежами SWIFT від 27.03.2025 на суму 19 264 Євро та від 04.04.2025 на суму 19 264 Євро.
В свою чергу відповідачем, за твердженням позивача, умови з поставки товару згідно з Контрактом не виконані.
Відтак, позивачем в порядку п. 7.3. Контракту, на електронну адресу відповідача скеровувався лист з офіційною вимогою повернути перераховані кошти оскільки товари, які було погоджено Контрактом №1 від 24.03.2025 не були надані. Дана вимога залишена відповідачем без належного реагування.
Означене стало підставою для звернення позивача з відповідною позовною заявою до суду.

Положеннями ст. 11 ЦКУ передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦКУ). 
Згідно положень ст. 509 ЦКУ зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦКУ). 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦКУ). 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦКУ).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦКУ). 
Згідно ч. 1 ст. 612 ЦКУ боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦКУ договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦКУ). 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦКУ). Згідно ст. 631 ЦКУ строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. 
Нормою ст. 638 ЦКУ передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).
Відповідно до п. 2.1. Контракту, постачальник здійснює поставку товару покупцю згідно Правил «Інкотермс» в редакції 2020 року. На умовах FCA – склад постачальника – Роттердам, Нідерланди. 
Правила «Інкотермс» в редакції 2020 року - це міжнародні правила, які визначають умови поставки товарів у міжнародній торгівлі. Правила Інкотермс 2020 розроблені Міжнародною торговою палатою (ICC) і вступили в дію з 1 січня 2020.
Відповідно до FCA Incoterms 2020 (Франко-перевізник) – продавець доставляє товар перевізнику або іншій особі, призначеній покупцем, у своїх приміщеннях або в іншому обумовленому місці.
Щодо особливостей FCA Incoterms 2020 зокрема є те, що продавець відповідає за експортне митне оформлення; ризики переходять від продавця до покупця в момент передачі товару перевізнику; покупець організовує основне перевезення та несе пов`язані з ним витрати.
Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1). Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (частина 2). У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина 3). Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу (частина 4).
Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статтею 530 ЦК України. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 ЦК України (частина 1 статті 693 ЦК України).
Оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.08.2023 у справі №927/211/22).
Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок (частини 1, 3, 4 статті 538 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Суд також приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах від 23.10.1991 «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії», від 01.06.2006 «Федоренко проти України» зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».
Статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.
Отже, відсутність дій відповідача щодо поставки товару надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Неповернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії» (пункт 74), «Пономарьов проти України» (пункт 43), «Агрокомплекс проти України» (пункт 166).
Суд вважає, що зобов`язання з повернення суми попередньої оплати по Договору, відповідно до положень ст. 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням строку поставки товару, після настання якого постачальник усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19.
Таким чином суд дійшов висновку, що у відповідача, після закінчення строку з дати попередньої оплати вартості товару, виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати, як таку, що не була забезпечена поставкою товару.
Доказів повернення позивачу попередньої оплати відповідач суду не надав.
У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті чинне законодавство не містить.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях.
Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Так, в п. 1.2.Контракту передбачено, що валюта договору - Євро. 
Між тим, сторонами в п. 3.2. Контракту погоджено, що в якості валюти ціни контракту і валюти платежу сторони вживають Євро.
В постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №909/1347/19, відповідно до яких: «... гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті».
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
За наведених обставин суд доходить висновку, що правомірними є вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за контрактом в межах визначених вимог в сумі 38 528 Євро без визначення еквіваленту в гривні.
Між тим, щодо порядку вирішення спорів визначеного в розділі 9 Контракту на поставку товару №1 від 24.03.2025, суд вважає за доцільне зазначити наступне.
Розділом 9 Контракту визначено, що всі суперечки вирішуються шляхом переговорів (п. 3.1.). У разі недосягнення згоди протягом 30 днів, суперечки розглядаються в Міжнародному Комерційному Арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті країни позивача (п. 9.2.).
Згідно приписів ст. 3 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору.
Відповідно до ст. 365 ГПК України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність справ за участю іноземних осіб може бути визначено за угодою сторін (ст. 366 ГПК України).
Частиною 1 ст. 23 ГПК передбачено, що у випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий за угодою сторін на вирішення суду іншої держави
Частина 1 ст. 4-1 Закону «Про міжнародне приватне право» закріплює, що учасники приватноправових відносин з іноземним елементом можуть укласти угоду про вибір суду, якою визначити підсудність судам певної держави або одному чи декільком конкретним судам певної держави справ у спорах, що виникли або можуть виникнути між ними у зв`язку з такими правовими відносинами
У цій справі відповідач зареєстрований за законодавством Королівства Нідерланди, а позивач - в Україні. 
Правові підстави укладення арбітражної угоди (застереження) визначають інші законодавчі акти - ст. 22 ГПК та Закон «Про міжнародний комерційний арбітраж».
Так, ст. 22 ГПК передбачає право сторін на передачу спору на розгляд третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу.
Частиною 6 ст. 4 ГПК встановлено, що угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається. До міжнародного комерційного арбітражу за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що відповідає вимогам, визначеним законодавством України про міжнародний комерційний арбітраж, крім випадків, визначених законом. До третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
За змістом ст. 1 Закону «Про міжнародний комерційний арбітраж» до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном.
У ст. 2 Закону «Про міжнародний комерційний арбітраж» передбачено, що «арбітраж» - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.
Арбітражна угода має позитивний і негативний ефект: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який належить до обсягу арбітражної угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення між сторонами такого роду арбітражної угоди.
Нью-Йоркська конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10.06.1958 (далі - Нью-Йоркська конвенція) закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (ч. 1 ст. ІІ Нью-Йоркської конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав.
За змістом Нью-Йоркської конвенції кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).
Спори, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 20 цього Кодексу, що виникають з договору, можуть бути передані на вирішення міжнародного комерційного арбітражу лише на підставі арбітражної угоди, укладеної між юридичною особою та всіма її учасниками (ч. 2 ст. 22 ГПК).
Сторони у Контракті передбачили, що всі суперечки вирішуються шляхом переговорів (п. 3.1.). У разі недосягнення згоди протягом 30 днів, суперечки розглядаються в Міжнародному Комерційному Арбітражному суді при Торгово-промисловій палаті країни позивача (п. 9.2.).
У п. 113 Керівництва Секретаріату ЮНСІТРАЛ по Нью-Йоркській конвенції 1958 року зазначається, що відносно арбітражної угоди судами визнавалося, що вона не може бути виконана, якщо арбітражна угода мала «патологічний характер», головним чином у наступних випадках: і) якщо положення арбітражної угоди були складені нечітко і не містили достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду, та іі) якщо в арбітражній угоді призначалася арбітражна установа, яка не існує. Але суди також можуть застосовувати підхід, спрямований на сприяння арбітражного розгляду, тобто тлумачити нечіткі чи непослідовні формулювання арбітражних угод таким чином, щоб підтримати ці угоди. Переважне право повинно віддаватися наміру сторін врегулювати спір в арбітражному порядку.
Таким чином, суд має тлумачити незначні помилки та неточності в назві арбітражних установ, що передбачені в арбітражній угоді, на користь міжнародного комерційного арбітражу. Але вирішення питання про виконуваність чи невиконуваність арбітражної угоди у зв`язку з наявністю помилок у найменуванні арбітражної установи є дискрецією суду, який ухвалює рішення з урахуванням усіх обставин справи.
Зі змісту арбітражного застереження (п. 9.2. Договору) вбачається, що сторони не погодили ні процедурних питань щодо розгляду спору (арбітражного регламенту), ні конкретної інституційної арбітражної установи, яка мала би здійснити розгляд спору.
Загальні засади арбітражного розгляду спорів визначені Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961 (підписана в Женеві представником Української РСР 21.04.1961 та ратифікована указом Президії Верховної ради Української РСР 25.01.1963.
Так, за умовами цієї конвенції: якщо сторони передбачили передати спори, що можуть виникнути між ними, на розгляд постійного арбітражного органу, але не призначили цього органу і не досягли угоди з цього приводу, то позивач може направити прохання про таке призначення відповідно до положень п. 3 цієї статті (п. 5 ст. 4); якщо сторони не домовилися про призначення одноосібного арбітра або якщо призначені арбітри не могли досягти домовленості про заходи, які мають бути вжиті, позивач повинен буде звернутися з проханням про вжиття цих заходів, у тому випадку, якщо сторони домовилися про місце арбітражу, за своїм вибором або до голови компетентної торгової палати місця арбітражу, узгодженого сторонами, або до голови компетентної торгової палати того місця країни відповідача, в якому на момент подання прохання про передачу справи до арбітражу він проживає або має своє місцезнаходження (п. 3 ч. 4); якщо сторони про місце арбітражу не домовилися, то позивач може звернутися на свій вибір або до голови компетентної торгової палати місця країни відповідача, в якому на момент подання прохання про передачу справи в арбітраж він проживає або має своє місцезнаходження, або до Спеціального комітету, склад і характер діяльності якого визначені у додатку; якщо позивач не скористався правами, наданими йому цим пунктом, цими правами можуть скористатися відповідач чи арбітри (п. 3 ст. 4).
Аналогічну позицію виснував Верховний Суд у постанові від 19.11.2025 року у справі №924/389/25.
Відтак, з врахуванням того, що порядок вирішення спорів (арбітражні застереження викладені в розділі 9 Контракту) складені нечітко і не давали можливості позивачу визначити місце арбітражу, а відповідач не скористався правом, передбаченим Європейською конвенцією про зовнішньоторговельний арбітраж від 21.04.1961 для уточнення місця арбітражу, арбітражне застереження, яке передбачено у п. 9.2 Договору, є таким, що не може бути виконано, пріоритет у розгляді цього спору належить саме Господарському суду Закарпатської області, як органу судової влади. 

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 ст. 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам – учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Окрім того, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені підлягають до задоволення в заявленому розмірі.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, 

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю. 
2. Стягнути з T.I. Trading B.V., Леонард Спрінґерлаан, 7, Ґронінґен, Нідерланди, 9727 КВ, реєстровий номер: 000045453314, РСІН: 861142093 (Leonard Springerlaan, 7, Groningen, The Netherlands, 9727 KB, establishment number: 000045453314, RSIN: 861142093) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Полі-Ол», вул. Штефаника Августина, будинок 12, квартира 1, м. Мукачево, Закарпатська область, 89600 (код ЄДРПОУ 40299672) суму 38 528 Євро (Тридцять вісім тисяч п`ятсот двадцять вісім Євро) заборгованості за Контрактом №1 на поставку товару від 24.03.2025.
3. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду, згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.
4. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – ://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 

Повний текст рішення складено та підписано 02.02.2026

Суддя А.А. Худенко