ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/22325/25	Головуючий у 1-й інстанції Гуменний П.П. 	
Провадження № 33/817/609/25 	Доповідач - Сарновський В.Я.	
Категорія - ч.2 ст.173-2 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2025 р. суддя Тернопільського апеляційного суду Сарновський В.Я. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в місті Тернополі справу за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 - адвоката Дячук С.І. на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

Вказаною постановою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок в дохід держави.

В оскарженій постанові вказано, що 06.10.2025 близько 19:00 ОСОБА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру стосовно своєї доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме відбувся конфлікт, в ході якого вона кричала на дитину, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого. 

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 - адвокат Дячук С.І. просить постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2025 року скасувати, а провадження у справі закрити. Свої вимоги мотивує тим, що:
ОСОБА_1 не вчиняла насильства над своєю донькою;
заявник та колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_3 намагається дискредитувати ОСОБА_1 та систематично намагається вчиняти їй перешкоди у вихованні дитини;
у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено в чому саме полягає психологічне насилля ОСОБА_1 над своєю донькою, а також не зазначено яку шкоду завдано постраждалій особі внаслідок такого психологічного насилля;
аудіозапис на якому зафіксовано повідомлення ОСОБА_2 про вчинення на неї тиску з боку ОСОБА_1 слід оцінити критично, так як невідомо за яких умов та чи добровільно, без примусу її донькою були сказані відповідні твердження;
сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення психологічного насильства в розумінні вимог ст.173-2 КупАП та ст.1 ЗУ “Про запобігання та протидію домашньому насильству”;
неналежними доказами є протокол прийняття заяви про правопорушення та письмові пояснення ОСОБА_3 , так як обставини зазначені у них, мали б бути підтвердженні відповідними доказами, яких матеріали справи не містять;
сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, не може бути самостійним беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 . 

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та доводи її захисника - адвоката Дячук С.І., які підтримали апеляційну скаргу і просили задовольнити її з викладених у ній підстав та скасувати постанову, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд прийшов до наступних висновків. 

Згідно вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні. 
Перевіркою матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, встановивши обставини, які мають значення для правильного розгляду справи і вирішення питання винуватості ОСОБА_1 .
Як вбачається зі змісту оскарженої постанови, судом першої інстанції належним чином перевірені всі обставини справи, які досліджені всебічно, повно та об`єктивно, висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчинені правопорушення ґрунтуються на матеріалах справи.
Так, висновок суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, ґрунтується на даних, що містяться в: протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №735975 від 09 жовтня 2025 року; протоколі прийняття заяви про правопорушення, прийнятої у ОСОБА_3 від 07 жовтня 2025 року; письмових поясненнях ОСОБА_3 від 07 жовтня 2025 року; показаннях допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_3 ; матеріалах звукозапису, на яких зафіксовано повідомлення ОСОБА_2 про вчинення на неї тиску з боку ОСОБА_1 . 
Наведені в оскарженій постанові докази, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 є послідовними та узгоджуються між собою. 
Таким чином, вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, доведена належним чином дослідженими в судовому засіданні доказами.
Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів та обставин, викладених в протоколі про адміністративне правопорушення, по справі не вбачається. 
Диспозицією ч.1 ст.173-2 КУпАП передбачена відповідальність за умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. 
Частина 2 статті 173-2 КУпАП встановлює відповідальність за ті самі дії, вчинені стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.
Як вбачається з п.14 ч.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» №2229-VIII від 07.12.2017, психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
За змістом протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №735975 від 09 жовтня 2025 року, 06 жовтня 2025 року близько 19:00 ОСОБА_1 , вчинила домашнє насильство психологічного характеру стосовно своєї доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме відбувся конфлікт, в ході якого вона кричала на дитину, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. 
Із протоку вбачається, що у ньому чітко зазначено конкретні дії особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, а саме те, що ОСОБА_1 кричала на дитину. Також у протоколі зазначено, що шкоду завдано психічному здоров`ю потерпілої. Зазначені обставини також підтверджуються наявними у матеріалах справи аудіозаписами, якими зафіксовано як потерпіла ОСОБА_2 повідомила свого батька про те, що ОСОБА_4 чинить на неї тиск: кричить, та б`є по обличчю. 
Також, відомості зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення також підтверджуються і письмовими поясненнями ОСОБА_3 від 07 жовтня 2025 року, з яких вбачається, що потерпіла ОСОБА_2 повідомила свого батька про те, що протягом декільком місяців ОСОБА_4 залякує її у незрозумілих речах, шарпає та б`є.
В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 пояснив, що він дійсно зробив зазначені аудіозаписи, оскільки дочка йому скаржилась про вчинення щодо неї насильства і на його думку такі повідомлення ОСОБА_2 є правдивими, а тому винесена судом постанова є справедливим стягненням.
Виходячи із вищенаведеного, суд апеляційної інстанції оцінює критично доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не вчиняла насильства над своєю донькою, а також те, що сам лише факт наявності між учасниками справи конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення психологічного насильства в розумінні вимог ст.173-2 КупАП та ст.1 ЗУ “Про запобігання та протидію домашньому насильству”.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, а також іншими документами. 
Відповідно до ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, не може бути самостійним беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки вирішуючи справу суд першої інстанції взяв до уваги не тільки протокол про адміністративне правопорушення, а й інші докази, наявні у матеріалах справи.
Твердження апелянта про те, що у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено в чому саме полягає психологічне насилля ОСОБА_1 над своєю донькою, а також не зазначено яку шкоду завдано постраждалій особі внаслідок такого психологічного насилля, слід визнати безпідставними, оскільки у протоколі відносно ОСОБА_1 викладено суть правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а доведеність її вини і кваліфікація дій у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП доведена належним чином дослідженими, оціненими та викладеними у постанові суду доказами.
Апеляційний суд вважає, що викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення відображає всі істотні ознаки складу правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП, а сам протокол про адміністративне правопорушення складений уповноваженою особою, відповідно до вимог ст.ст. 254, 256 КУпАП, тому є належним і допустимим доказом по справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що аудіозапис на якому зафіксовано повідомлення ОСОБА_2 про вчинення на неї тиску з боку ОСОБА_1 слід оцінити критично, так як невідомо за яких умов та чи добровільно, без примусу її донькою були сказані відповідні твердження, а також те, що ОСОБА_3 прагне дискредитувати ОСОБА_1 та систематично намагається вчиняти їй перешкоди у вихованні дитини, є необґрунтованими припущеннями, які не підтверджені жодним доказом та не спростовують послідовних і взаємоузгоджених відомостей, встановлених матеріалами справи. 
Стороною захисту не надано жодних доказів того, що зафіксовані на аудіозаписах повідомлення ОСОБА_2 могли бути зроблені нею під зовнішнім тиском з боку її батька або внаслідок неможливості через свій малолітній вік правильно сприймати, пам`ятати та відтворювати інформацію.
Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують правильності встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи і його висновків про кваліфікацію дій ОСОБА_1 , а тому ці доводи не є підставою для скасування постанови і закриття провадження за відсутністю події та складу правопорушення, як про це просить апелянт.
За наведених обставин, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст.294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Дячук С.І. залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2025 року — без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя