КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження  Справа № 757/37288/25-п
№ 33/824/335/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року м. Київ 

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Алієвої Д.У.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Печерського районного суду міста Києва Гридасової А.М. від 09 вересня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, -

в с т а н о в и в:
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 392485,  ОСОБА_1 , 15 липня 2025 року о 16 год 43 хв., за адресою: м. Київ, Набережне шосе, 25/7, керуючи транспортним засобом марки «Audi», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожньої розмітки 1.16.2 та не виконав вимогу про зупинку працівником поліції, завчасно подану за допомогою рукою піднятою верх з жезлом, був зупинених шляхом переслідуванням та блокуванням службовим транспортним засобом марки «Toyota» д.н.з. НОМЕР_2 , чим порушив п. 8.9а Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.
Постановою судді Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 153,00 грн.
Не погоджуючись з такою постановою, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року та закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження подання поліцейським вимоги про зупинку конкретному авто та її ігнорування водієм. На відеозаписі відображена вже розмова з водієм після зупинки, що не може бути доказом невиконання вимоги про зупинку.
Вказує, що посилання суду на переслідування та блокування службовим авто грунтується на припущеннях, оскільки відповідні докази в матеріалах справи відсутні.
Посилається на те, що суд не витребував і не дослідив оригінали відеозаписів з боді-камер та з відеореєстратора службового авто, тоді як саме вони могли підтвердити або спростувати момент подання вимоги, її завчасність та поведінку водія.
За наведених обставин, вважає, що фактичні дані, належні для доведення усіх елементів складу ст. 122-2 КУпАП не подані і судом не встановлені. Декларативне посилання на «внутрішнє переконання» не може підміняти аналіз доказів і не відповідає обов'язку суду діяти у відповідності до ст.ст. 245, 280, 251-252 КУпАП та стандарту «поза розумним сумнівом».
Щодо строку на апеляційне оскарження постанови зазначив, що він пропущений з поважних причин, оскільки з текстом постанови суду першої інстанції він ознайомився лише 21 вересня 2025 року через Єдиний державний реєстр судових рішень.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та доводи щодо підстав пропуску строку на апеляційне скарження, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Згідно з ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що постанова Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року винесена за відсутності ОСОБА_2 .
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, 19 вересня 2025 року забезпечено загальний доступ до постанови Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року.
21 листопада 2025 року ОСОБА_2 отримав копію оскаржуваної постанови.
Враховуючи вказані обставини, положення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та з метою забезпечення вільного доступу до правосуддя, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови та вважає за доцільне його поновити.
Відповідно до ст. ст. 245, 280, 283 КУпАП у справі про адміністративне правопорушення обставини правопорушення повинні бути з`ясовані всебічно, повно й об`єктивно в їх сукупності. Доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Розглянувши справу, посадова особа виносить постанову, яка повинна містити найменування органу /посадової особи/, який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акту, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення; порядок та строк його оскарження.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , 15 липня 2025 року о 16 год 43 хв., за адресою: м. Київ, Набережне шосе, 25/7, керуючи транспортним засобом марки «Audi», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив вимоги дорожньої розмітки 1.16.2 та не виконав вимогу про зупинку працівником поліції, завчасно подану за допомогою рукою піднятою верх з жезлом, був зупинених шляхом переслідуванням та блокуванням службовим транспортним засобом марки «Toyota» д.н.з. НОМЕР_2 . Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 8.9а Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність згідно зі ст. 122-2 КУпАП.
В обґрунтування висунутого ОСОБА_1 звинувачення у вчиненні правопорушення за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП суд першої інстанції виходив з того, що вказане підтверджується наступними доказами:
- даними протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 392485 від 15 липня 2025 року;
- відеозаписом з боді-камери поліцейського.
Cуд апеляційної інстанції, не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.
Склад адміністративного правопорушення - це встановлена адміністративним законодавством сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Цими ознаками є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона і відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу адміністративного правопорушення в цілому.
Відповідно до ч. 1 ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Зі змісту зазначених норм закону вбачається, що особа уповноважена на складання протоколу про адміністративне правопорушення, встановивши наявність усіх складових складу адміністративного правопорушення, зобов`язана скласти протокол, в якому в обов`язковому порядку має бути зазначені суть адміністративного правопорушення, тобто, дії особи, які відповідають диспозиції ст. ст 122-2 КУпАП та утворюють об`єктивну сторону складу зазначеного правопорушення.
Оскільки у відповідності до приписів ст. 254 КУпАП складання протоколу про адміністративне правопорушення передбачено виключно у випадку його вчинення, уповноважена посадова особа на момент складання протоколу повинна мати в своєму розпорядженні належні та допустимі докази, визначені ст. 251 КУпАП, які беззаперечно доводять вину особи у вчиненні правопорушення.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративне правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення на підставі наявних у справі доказів, суд першої інстанції не в повній мірі врахував положень ст.ст.245, 252, 280 КУпАП щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи і вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 122-2 КУпАП невиконання водіями вимог поліцейського, а водіями військових транспортних засобів - вимог посадової особи військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про зупинку транспортного засобу, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі дев`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від трьох до шести місяців.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Визнаючи винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП суд першої інстанції виходив із того, що він не виконав вимоги зупинки.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження того, що він не виконав вимогу поліцейського про зупинку, тому вважає, що підстави для притягнення до адміністративної відповідальності відсутні.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції переглянувши наявний в матеріалах справи відеозапис, встановив, що встановлені судом першої інстанції події на відеозаписі відсутні, а саме невиконання ОСОБА_1 вимоги поліцейського про зупинення, завчасно поданої за допомогою руки піднятої вверх з жезлом та його зупинення шляхом переслідування та блокування службовим транспортним засобом.
Оцінюючи цей доказ, суд апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до правил, визначених п. 5 Інструкції про застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, затвердженої Наказом МВС України 18 грудня 2018 року №1026, включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних із виникненням у поліцейського особистого приватного становища. У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати і часу.
Поліцейськими не було надано суду відеозаписів із відео реєстратора, який наявний в поліцейському автомобілі, із боді-камер поліцейських, які мають бути включеними, на яких була зафіксована вимога про зупинку та її невиконання водієм ОСОБА_1 , факт переслідування водія та блокування службовим транспортним засобом. 
Наявний в матеріалах справи відеозапис не містить будь-яких даних стосовно фактичних обставин правопорушення, не відтворює подій перед зупинкою автомобіля, саму зупинку, що фактично нівелює належність та допустимість цього відеозапису як доказу винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.
З огляду на наведене, апеляційний суд встановив, що в матеріалах справи відсутні докази, які беззаперечно підтверджували б вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У частині 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 463/1352/16-а.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правовій презумпції, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
Така позиція Конституційного Суду України відповідає і правовим позиціям ЄСПЛ.
У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
ЄСПЛ підкреслює, що обов`язок адміністративного органу нести тягар доведення є складовою презумпції невинуватості і звільняє особу від обов`язку доводити свою непричетність до скоєння порушення.
Так, в рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» ЄСПЛ висловив позицію, що суд має право обґрунтувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту. Тобто таких, які не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом».
Зміст загальноприйнятого європейського стандарту доказування «поза розумним сумнівом», сформульованого у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» та «Авшар проти Туреччини», п. 282), «Нечипорук і Йойкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, полягає в тому, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
З огляду на зазначене, належних та допустимих доказів, які б об`єктивно та поза межами розумного сумніву доводили той факт, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, матеріали справи не містять.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність в діях ОСОБА_1 складу вказаного адміністративного правопорушення.
Згідно пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Положеннями частини другої статті 284 КУпАП передбачено, що постанова про закриття виноситься при наявності обставин, передбачених статтею 247 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року - скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження постанови судді Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2025 року, якою визнано  ОСОБА_1  винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122-2 КУпАП - скасувати.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122-2 КУпАП, закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя 
Київського апеляційного суду В.В. Саліхов