справа № 991/2680/25
провадження № 22-ц/991/30/25

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року                                                                           м. Київ
Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого судді                     Панаіда І.В.
суддів                                          Глотова М.С., Панкулича В.І., 

за участю: 
секретаря судового засідання -  Лисиці Ю.С., 
представника позивача - прокурорів Ткача І.М., Висоцької Н.В., 
відповідача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - адвоката Мостової І.О.,
розглянула апеляційну скаргу представника Відповідача - адвоката Мостової Ірини Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вищого антикорупційного суду від 17.09.2025 у справі за позовом Держави Україна в особі прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Кравченка Максима Миколайовича до ОСОБА_1 про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави,
ВСТАНОВИЛА:
Рішенням Вищого антикорупційного суду від 17.09.2025 задоволено позов Держави Україна в особі САП до ОСОБА_1 про визнання необґрунтованими активів та стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави грошові активи у розмірі 1 640 000 грн. 
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, прийнятим з істотним порушенням вимог матеріального та процесуального права та неправильно встановленими фактичними обставини, представник відповідача Мостова І.О. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Вищого антикорупційного суду від 17.09.2025 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Зазначає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, а не на доказах, що суперечить ст. 263 ЦПК України. На думку представника суд неправильно оцінив докази, які підтверджують фінансовий стан ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , внаслідок чого дійшов хибного висновку про неможливість надання ними позики для ОСОБА_4 .. Крім того, вважає необґрунтованими висновки суду про відсутність наміру належним чином оформити відносини позики. В контексті цього зазначає про відсутність вимог закону щодо обов`язкового нотаріального посвідчення таких договорів та забезпечення їх заставою чи відсотками, а тому укладення договорів позики в простій письмовій формі не свідчить про їх автоматичну фіктивність. На думку представника, суд допустив неповноту та упередженість при оцінці доказів відповідача. Зокрема, (1) не врахував відомості з трудових книжок на підтвердження доходів батьків ОСОБА_1 до 1998 року, які неможливо підтвердити будь-яким іншим способом; (2) не врахував показання ОСОБА_4 про здійснення нею заощаджень у валюті у зв`язку з відсутністю доказів придбання валюти; (3) не врахував докази відповідача щодо реальної вартості проданого її матір`ю майна; (4) відхилив показання свідків -позикодавців ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , назвавши їх зацікавленими особами, без зазначення причин недовіри їхнім словам, що порушує вимоги ч. 3 ст. 263 ЦПК України. Суд не дотримався стандарту переваги сукупності доказів, які є більш переконливими, що призвело до неправильного застосування ст. 291 ЦПК України. 
Стверджує, що судом допущено порушення ч. 2 ст. 290 ЦПК України, а саме визначаючи розмір необґрунтованого активу взято до уваги визначену позивачем різницю між вартістю подарунку в загальному розмірі 1 946 000 грн та законними доходами третьої особи - ОСОБА_4 у сумі 306 000 грн, а не відповідача. Різниця ж між вартістю активу та законними доходами відповідача, як вимагається ч. 2 ст. 290 ЦПК України, досягнення нею визначеної законом межі від 750 прожиткових мінімумів для працездатних осіб судом не перевірено та не встановлено. 
Окрім цього, суд, прийнявши докази, подані позивачем з пропуском встановлених строків, всупереч вимог ст. 83 ЦПК України, порушив принцип змагальності, рівності сторін та право відповідача на їх спростування. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку відповідача та його представника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили задовольнити її в повному обсязі, прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що 16.04.2021 ОСОБА_1 уклала з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Лінтер», від імені якого діяло ТОВ «Компанія з управління активами «Будкепітал», попередній договір №12350/БГ/140 купівлі-продажу квартири в житловому будинку, який будується за адресою АДРЕСА_1 . На виконання умов даного договору ОСОБА_1 20.04.2021 сплатила забезпечувальний авансовий платіж в сумі 2 300 000 грн, з яких 354 000 грн її власні заощадження та 1 946 000 грн - кошти, подаровані їй матір`ю ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 74-82).
03.04.2021 ОСОБА_1 на підставі договору дарування грошових коштів, укладеного в простій письмовій формі, отримала від своєї матері ОСОБА_4 в якості подарунку грошові кошти в сумі 1 946 000 грн для придбання власного житла. При цьому, подаровані кошти складали особисті накопичення ОСОБА_4 в сумі 306 000 грн та позику в сумі 1 640 000 грн. Для здійснення дарування ОСОБА_4 згідно договору позики від 14.03.2021 отримала від ОСОБА_2 800 000 грн строком до 14.03.2031, а також згідно договору позики від 09.02.2021 отримала від ОСОБА_3 840 000 грн строком до 09.03.2031. 
Дані позики обґрунтовується тим, що ОСОБА_1 не вистачало коштів для придбання квартири, а тому ОСОБА_4 вирішила їх позичити в третіх осіб. Повернення коштів мало відбутись за рахунок продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222486200:03:004:5712, площею 0,0866 га, розташованої за адресою Київська область, Бучанський район, Софіївсько-Борщагівська сільська рада, з цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства після його зміни під будівництво та обслуговування житлового будинку. 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Пунктом 2 ч. 8 ст. 81 ЦПК України встановлено, що у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позивач зобов`язаний навести у позові фактичні дані, які підтверджують зв`язок активів з особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та їх необґрунтованість, тобто наявність визначеної частиною другою статті 290 цього Кодексу різниці між вартістю таких активів та законними доходами такої особи. У разі визнання судом достатньої доведеності зазначених фактів на підставі поданих позивачем доказів спростування необґрунтованості активів покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 290 ЦПК України ( в редакції від 08.02.2025)  позов пред`являється, зокрема, щодо активів, набутих після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів», якщо різниця між їх вартістю і законними доходами особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день набрання чинності зазначеним Законом, але не перевищує межу, встановлену статтею 368-5 Кримінального кодексу України. Станом на час подачі позову такі суми перебували в межах від 1 003 500 грн до 7 114 250 грн. 
Частиною 3 ст.290 ЦПК України встановлено, що для визначення вартості активів, зазначених у частині другій цієї статті, застосовується вартість їх набуття, а у разі їх набуття безоплатно чи за ціною, нижчою за мінімальну ринкову, мінімальна ринкова вартість таких або аналогічних активів на дату набуття.
Положення ст.291 ЦПК України передбачають визнання судом активів необґрунтованими, якщо на підставі поданих доказів не встановлено, що активи або грошові кошти, необхідні для придбання активів, щодо яких поданий позов про визнання їх необґрунтованими, були набуті за рахунок законних доходів.
Частиною 1 ст. 292 ЦПК України визначено, що активи, визнані судом відповідно до статті 291 цього Кодексу необґрунтованими, стягуються в дохід держави.
Згідно п.5 ч.8 ст. 290 ЦПК України, законними є доходи, правомірно отримані особою із законних джерел, зокрема джерел, визначених пунктами 7 і 8 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції».
За приписами ст. 89 ЦПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1). У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони (ч.4).
Задовольняючи позов прокурора, судом першої інстанції встановлено наступне:
-ОСОБА_1 , будучи особою, уповноваженою на виконання функцій держави, 16.04.2021 уклала попередній договір купівлі-продажу квартири в житловому будинку, який будується за адресою АДРЕСА_1 .
-20.04.2021 ОСОБА_1 за умовами вищевказаного договору сплатила забезпечувальний авансовий платіж в сумі 2 300 000 грн, з яких 354 000 грн її власні заощадження та 1 946 000 грн - кошти, подаровані їй матір`ю ОСОБА_4 згідно договору дарування 03.04.2021, укладеного в простій письмовій формі.
-Майнове становище ОСОБА_4 дозволяло їй подарувати лише 306 000 грн, що становили її власні заощадження.
-Решта коштів в сумі 1 640 000 грн не могли бути подаровані ОСОБА_4 за рахунок законно отриманих доходів (позики), адже матеріальне становище ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не дозволяло здійснити їм позику грошових коштів в сумі 800 000 грн та 840 000 грн відповідно, з огляду на що визнані судом необґрунтованими.
Колегія суддів, погоджуючись з рішенням суду, критично оцінює висновки суду щодо необхідності ґрунтовного дослідження майнового стану ОСОБА_4 (у т.ч. подружжя ОСОБА_5 ) станом на 03.04.2021 - день здійснення подарунку на суму 1 946 000 грн на предмет фінансової спроможності нею здійснити такий подарунок. Згідно поданого позову, прокурором ставиться питання про визнання необґрунтованого активу - грошових коштів в сумі 1 640 000 грн, які за твердженням ОСОБА_1 є частиною подарунку від її матері ОСОБА_4 , яка, зі слів відповідача, позичила їх в третіх осіб. При цьому, жодна зі сторін не стверджує, що це власні заощадження ОСОБА_4 та сама відповідач констатує нестачу у матері заощаджень в сумі 1 640 000 грн для здійснення їй подарунку. Відтак, предметом оцінки повинна бути реальність договору дарування грошових коштів від 03.04.2021 у взаємозв`язку з договорами позики від 09.02.2021 та від 14.03.2021 на предмет фінансової спроможності позикодавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_4 800 000 грн та 840 000 грн відповідно, а також рух коштів між ними. З цих же підстав відсутня потреба в дослідження показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які не стосуються предмету оцінки, а також доказів, наданих відповідачем на підтвердження майнового становища ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , зокрема відомості з трудових книжок, інформацію про заощадження у валюті, ощадні книжки, докази на підтвердження реальної вартості проданих автомобіля та земельної ділянки, тобто платоспроможність ОСОБА_4 на момент укладання договору дарування. 
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 03.04.2021 набула актив (частину подарунку) у виді 1 640 000 грн, щодо якого прокурор ставить питання про визнання необґрунтованим, безоплатно, тобто не витратила на його набуття жодних власних коштів, то згідно ч. 2 ст. 290 ЦПК України предметом оцінки необґрунтованості є вартість самого активу, який досягає межі п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( 1 003 500 грн) станом на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо конфіскації незаконних активів осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, і покарання за набуття таких активів». При цьому колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо неправильного розрахунку межі, з досягненням якої пов`язується пред`явлення позову (замість 500 застосовувати 750 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), оскільки за приписами ст. 58 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, забороняється зворотна дія цивільного процесуального закону. Згідно рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 (справа №1-7/99) єдиним винятком є пом`якшення або скасування юридичної відповідальності за вчинене правопорушення. У світовій практиці сформувалося два різновиди конфіскації: проти особи (особиста конфіскація, in personam); проти речі (речова конфіскація, in rem). Зазначені різновиди конфіскації розмежовуються, серед іншого, процедурою вилучення майна - конфіскація in personam застосовується у кримінальному судочинстві (або в тому, яке кваліфікується як кримінальне), а in rem - в цивільному судочинстві (Постанова Верховного Суду від 29.10.2025, справа №991/7187/24). При цьому інститут цивільної конфіскації in rem не встановлює зв`язок майна з предикатним злочином, а тому не є різновидом відповідальності особи, оскільки спрямовується виключно проти майна визнаючи його необґрунтованим активом. З огляду на зазначене, підлягає застосуванню норма щодо межі вартості активу, яка діяла на час звернення прокурора з позовом до суду. 
Так, згідно абз. 2 Договору дарування грошових коштів від 03.04.2021 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладеного в простій письмовій формі, ОСОБА_4 (дарувальник) стверджує, що дарує своїй донці ОСОБА_1 гроші в сумі 1 946 000 грн для придбання власного житла, які є її власними заощадженнями. Підписом в даному договорі сторони, зокрема ОСОБА_4 , підтвердила правдивість зазначених відомостей. Однак такі твердження спростовуються матеріалами справи та доводами відповідача. Згідно пояснень від 06.12.2023 №269172-23, наданих ОСОБА_1 на запит САП, вона повідомила про отримання від матері подарунку в грошовій формі, частина з яких були власними заощадженнями ОСОБА_4 , а частина отримана в позику та від продажу рухомого і нерухомого майна в різний період часу (т. 2, а.с. 1-6). Таким чином сторона відповідача з посиланням на укладені ОСОБА_4 договори позики, констатувала відсутність в останньої 1 640 000 грн власних заощаджень на момент здійснення подарунку. Цю ж позицію сторона відповідача підтримувала в ході судового розгляду, що суперечить умовам вищевказаного договору дарування, яким ОСОБА_1 обґрунтовувала законне джерело походження коштів для придбання квартири. 
В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведеності відповідачем реальності договорів позики від 09.02.2021 та від 14.03.2021 з огляду на відсутність доказів відповідача про їх реальність, а відтак кошти, нібито передані за ними, не вказують на законність доходів у розумінні ст. 291 ЦПК України, тому є необґрунтованим активом та підлягають конфіскації. 
Згідно долученої копії договору позики від 09.02.2021 (т.2, а .с. 18-19), укладеного між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником, остання отримала у власність грошові кошти в сумі 840 000 грн та зобов`язалась їх повернути у термін до 09.02.2031 включно. Згідно п. 4 Договору, сторони домовились, що договір є безпроцентним. Окрім того, даний договір не містить жодних заходів забезпечення його виконання, що не відповідає принципу розумності цивільних правовідносин з огляду як на суму позики, так і на відомості про особу позичальника ( ОСОБА_4 ), 1949 року народження, пенсіонерку, яка за матеріалами справи не має досвіду позичання та повернення коштів у значних сумах без заходів забезпечення. Колегія суддів вважає непереконливими доводи відповідача, а також покази свідка, про домовленості сторін щодо повернення позики за рахунок продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222486200:03:004:5712 площею 0,0866 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства або повернення коштів шляхом продажу побудованих на ній ОСОБА_3 житлових будинків. Документально такі домовленості жодним чином не підтверджені, а відповідна експертиза вартості вищевказаної земельної ділянки на час оформлення позики не здійснювалася. Також згідно висновку наданої відповідачем оціночно-будівельної експертизи від 19.05.2025 (т. 5, а.с. 14-48), вартість зазначеної ділянки на день позики становила 439 218 грн, тобто половину запозичених у ОСОБА_3 коштів. Будь-яких доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_4 дій по зміні цільового призначення в 2021 році матеріали справи не містять. За висновком цієї ж експертизи, при умові зміни цільового призначення земельної ділянки під будівництво, її вартість складала б 594 838 грн, що не покриває борг ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 , та спростовує доводи відповідача про об`єктивну оцінку перспективи повернення позики ОСОБА_3 як працівником банківської установи. Оцінюючи реальність даного договору, колегія суддів враховує й відсутність доказів на підтвердження освіти або досвіду ОСОБА_3 в сфері будівництва житлових будинків, що ставить під сумнів його покази в цій частині. 
Колегія суддів вважає вірною оцінку суду щодо майнового становища та фінансової спроможності ОСОБА_3 надати позику у вищезазначеному розмірі. З досліджених матеріалів вбачається, що з 2015 року ОСОБА_3 працює в АТ «Кредобанк», де за період 2015-2020 отримав сукупно заробітної плати у розмірі 3 245 340 грн. При цьому, якщо аналізувати окремо по рокам, то у 2017 році - 450 534 грн, 2018 році - 648 431 грн, 2019 році - 831 848 грн, 2020 році - 1 021 848 грн, з урахуванням витрат на сім`ю з чотирьох чоловік, не вбачається за логічне надання позики без будь-якого забезпечення її виконання в сумі річного доходу за місцем роботи (т. 4, а.с. 21-23). Відтак доводи відповідача в цій частині не спростовують вищевикладеного. 
Колегія суддів вважає вірними висновки суду й щодо додаткового доходу шляхом перепродажу автомобілів. Зокрема, за матеріалами справи до моменту надання позики ОСОБА_3 було відчужено лише один автомбіль Peugeut 508, 2012 року випуску (26.01.2020), та придбано Hyundai Santa Fe , 2018 року випуску (15.05.2020), всі решта авто придбавались/відчужувались після укладення договору позики (т. 4, а.с. 40-46), а тому не свідчить про надлишковий додатковий дохід. Про відсутність надлишкових коштів свідчать й надані прокурором відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( т. 4, а.с. 71-75), згідно яких через 8 місяців після надання позики, 25.11.2021 ОСОБА_3 отримав кредит на суму 12 000 000 грн під іпотеку придбаного 19.09.2018 нежитлового приміщення в м. Суми. 
Відсутні будь-які докази на підтвердження руху коштів між сторонами, які б вказували на реальність правочину. Колегія суддів вважає неспроможними доводи відповідача щодо повернення коштів ОСОБА_3 протягом 2022-2023 років двома частинами по 15 000 дол. США. Згідно п. 1 Договору позики від 19.02.2021 предметом були грошові кошти в національній валюті України - гривнях. Пунктом 3 цього Договору встановлено, що зазначену вище (тобто в п. 1) суму позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю у термін до 09.02.2031, при цьому відсутня вказівка, що кошти можуть бути повернуті в іншій валюті в еквіваленті до позичених грошових коштів. Окрім того, згідно пунктів 5, 7, 8 Договору факт повного чи часткового повернення суми позики підтверджується заявою позикодавця, підпис якого підлягає нотаріальному засвідченню. Наявність такої заяви матеріалами справи не підтверджується. За таких обставин, докази прокурора є більш переконливими в частині неможливості ОСОБА_3 . 19.02.2021 здійснити позику ОСОБА_4 в сумі 840 000 грн. 
Згідно долученої копії Договору позики від 14.03.2021 (т.2, 16-17), укладеного між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником, остання отримала у власність грошові кошти в сумі 800 000 грн та зобов`язалась їх повернути у термін до 14.03.2031 включно. Умови Договору щодо відсотків, забезпечення виконання зобов`язань, повернення позики аналогічні договору, укладеному з ОСОБА_3 . З пояснень відповідача та показів свідків, вбачається, що повернення позики мало б також відбуватись за рахунок продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222486200:03:004:5712 площею 0,0866 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, або шляхом дарування нерухомого майна, що буде вважатись поверненням боргу. Колегія суддів такі доводи оцінює критично, адже згідно вищевказаного висновку експертизи, вартість ділянки складала суми всього боргу (1 640 000 грн) перед двома позикодавцями, що вказує на неможливість погашення за її рахунок позики, а тому не могла слугувати предметом можливого забезпечення. 
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду щодо неможливості ОСОБА_2 надати позику в сумі 800 000 грн з огляду на її матеріальне становище. Згідно відомостей Державної податкової служби ОСОБА_2 з 2018 по 2020 отримала сукупно заробітної плати в сумі 2 164 217, а саме за 2018 рік - 652 853 грн, 2019 рік - 644 487 грн, 2020 рік - 866 877 грн (т. 4, а.с. 21-23). З наданих нею пояснень джерелом доходів ОСОБА_2 за 2018-2021 роки була заробітна плата, будь-яких інших доходів остання не мала. При цьому, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 16.05.2008 по 18.01.2021 ОСОБА_2 виплачувала кредит у розмірі 55 944 дол. США, а її майно перебувало в іпотеці. Зазначене вказує на те, що ОСОБА_2 , утримуючи сім`ю з трьох чоловік, працюючи на декількох підприємствах, не могла позичити кошти, сума яких становила фактично її річний дохід, при тому, що остання мала ще й боргові зобов`язання за кредитним договором. Доводи відповідача щодо розміру середньої заробітної плати в Україні, яка була менша ніж в ОСОБА_2 ; щодо відносин між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 ; щодо річної суми виплати по кредиту не спростовують вищевикладених висновків суду про відсутність в ОСОБА_2 вільних заощаджень та неможливість надати позику на суму 800 000 грн. Крім того, станом на час розгляду позову, ОСОБА_2 повідомила про неповернення ОСОБА_4 позики, відтак після спливу майже половини строку, визначеного для повернення, позичальник не вчиняє жодних дій (продаж земельної ділянки або її дарування), спрямованих на погашення боргу, з огляду на що відсутня потреба в оцінці платоспроможності ОСОБА_4 .
Оцінюючи законність походження джерела коштів, які є частиною вартості активу, набутого ОСОБА_1 , сумнівним є й те, що остання, маючи згідно декларації за 2020 рік власні накопичення в сумі 23 000 дол США не використала їх для внесення авансового (забезпечувального) платежу при купівлі квартири, а скористалась нібито запозиченими її матір`ю коштами. Колегія суддів зазначає, що дарування запозичених коштів не відповідають цивільно-правовому принципу добросовісності та розумності. При цьому колегія враховує, що відповідач ОСОБА_1 , будучи особою обдарованою на суму 1 640 000 грн та обізнаною з правовою природою їх походження, маючи зростання доходів після 2021 року (згідно декларації за 2022 рік заощадження складали 28 000 дол. США та 100 000 грн) , жодних заходів по поверненню таких коштів ОСОБА_4 , яка не мала реальних джерел для їх повернення, не вживала. 
Щодо доводів відповідача про необґрунтоване врахування доказів позивача з огляду на їх долучення після спливу строку подання відповіді на відзив, колегія суддів зазначає наступне. Згідно ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. З матеріалів справи вбачається, що відзив представника відповідача ОСОБА_10 зареєстровано в САП 18.04.2025 року за №7715-25 (т.4, а.с. 16). Згідно ухвали ВАКС від 31.03.2025 про відкриття провадження, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, у т.ч. додаткові докази, протягом 5 днів з дня його отримання (3, а.с.4-7). В клопотанні про приєднання доказів до матеріалів справи, поданого до ВАКС 01.05.2025, тобто після спливу п`ятиденного терміну, прокурор обґрунтував причини, які зумовили необхідність в отриманні додаткових доказів та їх подання після визначеного ухвалою строку (т.4, а.с.13-15). Зокрема, при вивченні відзиву виникла необхідність в отриманні відомостей про доходи позичальників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не було надано відповідачем, а також інформацію з реєстрів прав власності на транспортні засоби позикодавців та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державного реєстру іпотек. На поданий прокурором запит до НАБУ від 22.04.2025 (т.4, а.с.17-18), відповідь отримано 24.04.2025 (т. 4, а.с. 19-46) та на запит від 25.04.2025 (т.4, а.с. 47-48) відповідь надійшла 29.04.2025 (. 4, а.с. 49-86), з огляду на що отримані докази було подано до суду після останнього дня подачі на відзив (23.04.2025). Відтак, колегія суддів вважає прийняття відповідних доказів судом обґрунтованим, а доводи відповідача в цій частині неспроможними.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що докази прокурора у своїй сукупності є більш переконливі, відтак останнім доведено відповідність спірного майна ознакам активу, визначеного ст. 290 ЦПК України, і відсутність доказів законності джерел походження коштів, за рахунок яких таке майно було набуте, адже відповідач за стандартом переваги не навів більш вагомих доказів на підтвердження обґрунтування підстав набуття активу. 
Таким чином висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, є законними та обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 259, 290-292, 375, 381-384 ЦПК, колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Рішення Вищого антикорупційного суду від 17.09.2025 залишити без змін, апеляційну скаргу представника відповідача - без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                 І.В. Панаід
Судді                                                                        М.С. Глотов
                                                                               В.І. Панкулич