справа № 754/4412/25головуючий у суді І інстанції Бабко В.В.
провадження № 22-ц/824/15002/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником Татунцем Владиславом Вікторовичем на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2025 року та ОСОБА_3 , поданою представником Горлатим Олександром Васильовичем на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Бабко В.В. у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом вселення до житлового приміщення, -
В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом в якому просила суд зобов`язати відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою, шляхом вселення позивача до квартири та зобов`язати відповідача надати їй ключі від квартири.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , який є батьком позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_5 вони є спадкоємцями його майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на спадщину. Частка кожного в зазначеній квартирі становить 1/2 частину. Позивач ОСОБА_1 та її адвокат Татунець В.В. 04 березня 2025 року прибули за адресою: АДРЕСА_1 та поспілкувались з відповідачем ОСОБА_3 . Під час розмови відповідач відмовився надавати доступ та ключі позивачу від вищевказаної квартири, повідомивши, що всі питання щодо квартири він бажає вирішувати в суді. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року у задоволені заяви  ОСОБА_3 про стягнення витрати на правничу допомогу відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 , вказує, що суд першої інстанцій, між свідченнями свідків та правом власності ОСОБА_1 , безпідставно надав перевагу свідченням свідків та залишив без належної оцінки Витяг з Державного реєстру речових прав №413873665 в 18 лютого 2025 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серія НТС №227942 від 18 лютого 2025 року, що зареєстровано в реєстрі за №146 ОСОБА_1 має право на частку квартири загальною площею 21.8 кв.м., жилою площею 12.3 кв.м., яка складається з однієї кімнати та підсобних приміщень, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, вважає, що ОСОБА_1 зазначеними вище копіями документів повністю довела, що вона є власником зазначеної квартири. Суд першої інстанції не надав належної оцінки та упереджено поставився до того, що ОСОБА_1 намагалась вирішити питання в досудовому порядку. ОСОБА_1 та її представник 04 березня 2025 року прибули за адресою: АДРЕСА_1 та поспілкувались із відповідачем ОСОБА_3 особисто. В ході даної розмови відповідач ОСОБА_3 відмовився надати доступ ОСОБА_1 до квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначив, що жодних ключів від зазначеного приміщення не надасть. В результаті зазначеної розмови відповідач ОСОБА_3 сказав, що всі питання щодо квартири, бажає вирішувати в судовому порядку. Тобто, зазначені вище дії відповідача підтверджують те, що відповідач ОСОБА_3 не визнав права ОСОБА_1 на користування спірною квартирою, чим порушує права ОСОБА_1 , що гарантуються насамперед Конституцією України.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить додаткове рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з  ОСОБА_1  на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_3 , зазначає, що 11 березня 2025 року між відповідачем ОСОБА_3 та адвокатом Горлатим Олександром Васильовичем укладено Договір про надання професійної правничої допомоги та додаткову угоду від 02 квітня 2025 року до цього договору, про таке: 
1. Адвокат надає професійну правничу допомогу щодо здійснення представництва, захисту прав та законних інтересів ОСОБА_3 при вирішенні правових питань пов`язаних із веденням цивільної справи 754/4412/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом вселення до житлового приміщення. 
2. Сторони домовилися, що за ведення цивільної справи 754/4412/25 в суді першої інстанції Клієнт сплачує адвокатові гонорар у фіксованому розмірі в сумі 20000,00 грн. 
Отже, виходячи зі складності справи, розмір гонорару Адвоката за надання професійної правничої допомоги, визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми - 20 000,00 грн. є незмінним і не залежить від обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу. 
Як зазначено в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції: у судовому засіданні представник позивача - адвокат Татунець В. В. просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки стороною відповідача не надано до суду будь-яких доказів підтвердження фактичних витрат, а отже відсутні підстави здійснити перевірки такого розрахунку. Вважає, усно заперечувати проти стягнення витрат на правничу допомогу неможливо, для цього необхідно подати до суду відповідне письмове клопотання та надати докази неспівмірності витрат із складністю справи, обсягом та часом виконання робіт, оскільки суд не може зменшувати суму витрат з власної ініціативи, а діє за принципом диспозитивності та змагальності сторін. Вказує, що основним мотивом відмови у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу на думку суду першої інстанції є: відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, про що зазначено в оскаржуваному рішенні. Проте, такий висновок суду першої інстанції не відповідає закону та висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постановах Верховного Суду. Отже, виходячи зі складності справи, розмір гонорару Адвоката за надання професійної правничої допомоги, визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми - 20 000,00 грн. є незмінним і не залежить від обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. 
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 зазначає, що сторона відповідача не подала до суду документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.), а також докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт). Відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї додатковий спосіб отримання доходу. Також, вказує, що під час розгляду судом заяви представника відповідача про ухвалення додаткового рішення представник позивача усно заперечив зазначені відповідачем витрати, що не заборонено законом.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями майна в рівних частках по 1/2 кожному, після смерті їх батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджуються свідоцтвом про право власності на спадщину виданим Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соломоновою В.В.
Спадщина, на яку видані свідоцтва про право власності на спадщину складається з: квартири АДРЕСА_2 ; Житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; Земельної ділянки, площею 2,2715 га з кадастровим номером: 3221281600:06:006:0075 цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовано за адресою: Київська область, Броварський район, с/рада Гоголівська; Права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Гоголівське» Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області, розміром 3,5 в умовних кадастрових нектарах без визначення меж цією частки в натурі (на місцевості).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності, розмір частки по 1/2, належать ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно із технічного паспорту, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:5380-2246-1676-1262, квартира АДРЕСА_2 , загальна площа приміщення квартири становить 24,0 кв.м.
Відповідно до Акту від 09 квітня 2025 року, який складений начальником ЖЕД-303, у квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_3 (відповідач), ОСОБА_6 (дружина відповідача), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно із листа Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 09 квітня 2025 року, наданого у відповідь на адвокатський запит адвоката Горлатого О.В., щодо надання інформації чи зверталась ОСОБА_1 у період з 01 травня 2020 року по 21 березня 2025 року із заявами чи скаргами щодо будь-яких порушень її права користування спільним майном, а саме: АДРЕСА_1 , вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що інформація щодо звернень ОСОБА_1 у Деснянському УП ГУ НП у м. Києві відсутня.
Відповідно до листа Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 квітня 2025 року, наданого у відповідь на адвокатський запит адвоката Горлатого О.В., стосовно надання заяв, скарг, які надходили до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від ОСОБА_1 повідомлено, що зазначена громадянка в період часу з 01 травня 2020 року по 21 березня 2025 року не звертались до Деснянської райдержадміністрації.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та житлового законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд по суті погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до частини 1 статі 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно частини 1 статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
За положеннями частини першої, другої статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно частина квартири АДРЕСА_2 зареєстрована на праві спільної часткової власності за позивачем ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вказувала, що вона є співвласником вищезазначеної квартири та не має можливості вселитися до помешкання, оскільки відповідач чинить перешкоди в доступі до нього.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. 
Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, саме позивач має довести наявність факту вчинення їй перешкод відповідачем. В даному випадку самого лише твердження позивача про наявність таких перешкод є недостатнім.
Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідачем ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою позивачу ОСОБА_1 . 
Враховуючи, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.
Щодо додаткового рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року, апеляційний суд виходить з наступного.
На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги відповідачем надано: Договір про надання професійної правничої допомоги від 11 березня 2025 року; Додаткова угода від 02 квітня 2023 року; Акт виконаних робіт від 04 липня 2025 року. 
У п. 2, 3 додаткової угоди сторони домовилися, що за ведення цивільної справи 754/4412/25 в суді першої інстанції Клієнт сплачує адвокатові гонорар у фіксованому розмірі в сумі 20 000,00 грн. 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідача не надано розрахунку таких витрат та документу, що свідчить про фактичну оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, у суду відсутня змога встановити дійсний розрахунок понесених відповідачем вказаних витрат, у зв`язку з чим підстави для відшкодування витрат на правничу допомогу відсутні.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно із частиною першою статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно ч. 2 - 6 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Згідно правових висновків викладених в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19, у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правової допомоги не потрібен.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Як зазначено в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2023 року, у справі №152/849/21 (пр.№61-1292св22) - подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару інша сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.
Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Таким чином, згідно висновків викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було подано узгоджений між сторонами об`єм наданих адвокатом послуг.
Проте, як свідчать матеріали справи, станом на день подання позову докази сплати відповідачем адвокату Горлатому О.В. визначеної договором суми гонорару відсутні.
В той же час, відповідно до висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вже сплачено строною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Позивач, заперечуючи проти заявленого представником відповідача розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначила, що вартість судових витрат суттєво завищена та є не співмірною з заявленими послугами.
Проаналізувавши надані відповідачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням заперечень позивача, а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру; такі витрати не співмірні зі складністю справи.
Як вбачається з акту виконаних робіт від 04 липня 2025 року, адвокатом Горлатим О.В. надано ОСОБА_3 наступні послуги: юридичний аналіз позовної заяви та наданих Клієнтом документів, консультування Клієнта, щодо правової позиції по предмету спору та його прав; збирання доказів, шляхом направлення адвокатських запитів; складання на підписання відзиву на позов; участь у судових засіданнях.
Водночас заявлені витрати не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями статті 141 ЦПК України, з огляду на таке.
Заявлені витрати в частині аналізу позовної заяви та наданих Клієнтом документів, консультування Клієнта, щодо правової позиції по предмету спору та його прав не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки саме по собі формування позиції, аналіз наданих Клієнтом документів та консультування Клієнта не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням відзиву на позовну заяву, що заявлені як окремі послуги, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.
Враховуючи правову позицію відповідача, а саме, що ним не чиниться жодних перешкод позивачу в праві користування належною їй квартирою, діяльність адвоката з збирання доказів не була необхідною, оскільки в даному випадку, обов`язок доведення наявності факту вчинення перешкод в користуванні квартирою лежить на позивачу, яка і мала надати суду відповідні докази. 
Таким чином визначена адвокатом вартість виконаних робіт у розмірі 20 000,00 грн. є завищеною та підлягає зменшенню до 10 000,00 грн.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог заяви ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу,на зазначене уваги не звернув, через що дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення заяви про стягнення таких витрат з позивача.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
У судді апеляційної інстанції представник відповідача просив суд стягнути з позивача на корись відповідача витрати на правничу допомогу надану в апеляційному суді у розмірі 10 000,00 грн.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції надано наступні докази: Договір про надання професійної правничої допомоги від 11 березня 2025 року, Додаткову угоду № 03, до договору про надання професійної правничої допомоги від 11 березня 2025 року, Акт № 3 виконаних робіт Адвокатом згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 11 березня 2025 року.
Позивачем не вказувалось на невідповідність заявленої відповідачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірності понесених відповідачем витрат на адвокатські послуги складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, а відтак і, на необхідність зменшення їх розміру.
Оскільки відповідачем підтверджено належними та допустимими доказами розмір витрат понесених на правову допомогу, а позивач не вказувала на невідповідність заявленої до стягнення суми складності справи чи обсягу виконаної адвокатом роботи, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати, понесені на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Татунцем Владиславом Вікторовичем залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , подану представником Горлатим Олександром Васильовичем задовольнити частково. 
Додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву представника ОСОБА_3 , адвоката Горлатого Олександра Васильовича про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень. 
В задоволенні решти вимог заяви представника ОСОБА_3 , адвоката Горлатого Олександра Васильовича про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.