Справа № 569/12524/24 	Головуючий у 1 інстанції: Кучина Н. Г. 	
Провадження № 22-ц/802/116/26  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І.,
секретар Власюк О. С.
з участю: представників відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
представника позивача Яреми С. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», Рівненської філії Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2025 року в складі судді Кучиної Н. Г.,
встановив:
У липні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі – ДП «Львівстандартметрологія»), Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу мотивуючи такими обставинами.
З 21 лютого 2005 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Рівненський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації», яке надалі було перейменоване на ДП «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі – ДП «Рівнестандартметрологія») на різних посадах.
29 червня 2023 року Міністерство економіки України прийняло рішення про реорганізацію державних підприємств, що здійснюють діяльність у сфері стандартизації, метрології та метрологічної діяльності, оцінки відповідності та захисту прав споживачів.
20 листопада 2023 року він отримав попередження про майбутнє звільнення із займаної посади до 31 грудня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) та повідомлення про те, що ДП «Львівстандартметрологія» має запропонувати йому працевлаштування в установленому законом порядку.
Із зазначеним попередженням він не погодився, оскільки роботодавець пропустив двомісячний термін попередження працівника про наступне вивільнення, встановлений частиною першою статті 49-2 КЗпП України, тобто звільнення мало б відбутися після 20 січня 2024 року, а не до 31 грудня 2023 року.
Станом на 20 листопада 2023 року ДП «Львівстандартметрологія» будь-яких посад для працевлаштування йому не запропонувало.
15 березня 2024 року ДП «Львівстандартметрологія» запропонувало йому для працевлаштування одну посаду – начальника центру оцінки відповідності, якості та стандартизації Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», на зайняття якої він не погодився через погіршення істотних умов праці, а саме: зазначена посада нижча за кваліфікацією та з меншим посадовим окладом.
Наказом ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10-к його було звільнено з посади першого заступника директора цього підприємства, у зв`язку з реорганізацією підприємства (скороченням чисельності штату) ДП «Рівнестандартметрологія» (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Посилаючись на те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки 20 листопада 2023 року при попередженні про наступне вивільнення та протягом періоду з 20 листопада 2023 року до 15 березня 2024 року роботодавець не запропонував йому жодної вакантної посади для працевлаштування; відповідач не запропонував йому всіх вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду та існували на день звільнення, ОСОБА_3 просив суд:
визнати протиправним та скасувати наказ ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10-к у частині звільнення його з посади першого заступника директора цього підприємства, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України;
поновити його на посаді першого заступника директора ДП «Рівнестандартметрологія» з 15 березня 2024 року;
стягнути з ДП «Львівстандартметрологія» «Рівнестандартметрологія» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 березня 2024 року до дня фактичного поновлення на роботі та судові витрати у справі.
Разом із позовною заявою ОСОБА_3 подав заяву про поновлення строку для звернення до суду з цим позовом, яку мотивував тим, що 01 серпня 2022 року він уклав з Добровольчим формуванням Здолбунівської територіальної громади № 1/13 (далі – Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13) контракт добровольця територіальної громади строком на три роки – до 01 серпня 2025 року, у зв`язку з чим він періодично залучається, зокрема, до участі: у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління та до здійснення інших заходів, тому не мав можливості в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом.
Крім того, посилався на те, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві та перехідні положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Посилаючись на положення статті 8 ЦК України позивач вважав, що положення пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану, можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ ДП «Рівнестандартметрологія» від 15 березня 2024 року № 10-к у частині звільнення його з посади першого заступника директора цього підприємства, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді першого заступника директора
ДП «Рівнестандартметрологія» з 15 березня 2024 року.
Стягнено з ДП «Львівстандартметрологія» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 березня 2024 року до 25 лютого 2025 року в сумі 378 179,23 грн.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що роботодавець не виконав свого обов`язку щодо повідомлення позивача про всі вакантні посади, які були на підприємстві з часу попередження його про майбутнє вивільнення (20 листопада 2023 року) до дня звільнення (15 березня 2024 року).
Також суд дійшов висновку, що позивач пропустив місячний строк для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права з поважних причин, оскільки подав докази, що зайнятість на службі у Добровольчому формуванні № 1/13, об`єктивно перешкоджала ОСОБА_3 в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом; позивач не має відповідних професійних знань у сфері права, тому не обізнаний зі встановленими процесуальними строками звернення до суду та підставами їх поновлення; посилаючись на статтю 8 ЦК України, суд застосував до спірних правовідносин положення пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану.
У квітні 2025 року відповідач ДП «Львівстандартметрологія» подав апеляційну скаргу у якій зазначає, що 15 березня 2024 року позивач був звільнений з роботи з посади першого заступника директора ДП «Рівнестандартметрологія» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та цього ж дня отримав копію наказу про звільнення, а з позовом до суду він звернувся лише 04 липня 2024 року, тобто з порушенням місячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України, який поновлено судом безпідставно. 
Суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для поновлення позивачу строку для звернення до суду з позовом на підставі статті 234 КЗпП України, оскільки у клопотанні про поновлення строку позивач посилався на періодичність залучення до несення служби у Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13, що не доводить безперервність виконання завдань протягом строку на оскарження наказу про звільнення.
Крім того, надана позивачем довідка від 20 червня 2024 року № 66, видана Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13, містить лише відомості про те, що з 01 серпня 2022 року до цього часу він залучається до несення служби з охорони та оборони об`єктів критичної інфраструктури і не містить відомостей про те, що ОСОБА_3 залучався до несення служби за період з 16 березня 2023 року до 16 квітня 2024 року.
Сам лише факт укладення контракту з Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13 не може вважатися поважною причиною пропуску строку для звернення до суду з позовом. 
Щодо покликань на правову неграмотність позивача, то останній на цей час користується правовою допомогою та не довів про наявність перешкод звернутися за правовою допомогою після вручення наказу про звільнення.
Запровадження воєнного стану в Україні саме по собі не слугує безумовною підставою для поновлення строків, ураховуючи те, що на території Рівненської області активні бойові дії не проводились і не проводяться.
Відповідач наголошує на тому, що позивач вже звертався до Рівненського міського суду з тотожним позовом, відповідно до ухвали Рівненського міського суду Рівненської області в справі № 569/21119/24 від 02 липня 2024 року вказана позовна заява повернута позивачу на підставі поданої заяви.
Підприємство виконало вимоги чинного трудового законодавства при звільненні позивача. Зокрема, 20 листопада 2023 року йому було вручено попередження № 2 про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Зазначена у наказі гарантія працевлаштування у ДП «Львівстандартметрологія» від 22 листопада 2023 року № 1319/943 надана працівникам з відповідними додатками – пропозицією щодо працевлаштування працівників ДП «Рівнестандартметрологія» у ДП «Львівстандартметрологія» та списком ознайомлення працівників, яку позивач підписав 01 грудня 2023 року.
Не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про те, що у Рівненській філії ДП «Львівстандартметрологія» станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 75 посад, а станом на 15 березня 2024 року – 74 посади, оскільки посади, запропоновані іншим працівникам, та які, відповідно, надали згоду на переведення, вакантними не були. Крім того, не були вакантними у зазначений період посади працівників, яких було звільнено, у зв`язку з відмовою від переведення, оскільки вони відмовилися від запропонованих посад 15 березня 2024 року.
Суд не звернув уваги на те, що отримавши гарантію працевлаштування до ДП «Львівстандартметрологія» позивач не вчиняв жодних дій та не висловлював заперечень щодо працевлаштування на запропонованій йому посаді начальника Центру оцінки відповідності, якості та стандартизації Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», що дало відповідачу підстави для висновку про те, що він погодився із запропонованою йому посадою, а тому підстав для пропонування йому інших посад підприємство не мало.
Помилковим є також і висновок суду про те, що роботодавець не дотримався обов`язку щодо повідомлення позивача не пізніше ніж за два місяці до моменту вивільнення працівників зважаючи на те, що суди встановили, що позивач отримав попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за підписом директора ДП «Рівнестандартметрологія» 20 листопада 2023 року та лише 15 березня 2024 року наказом ДП «Рівнестандартметрологія» № 10-к був звільнений з посади першого заступника директора підприємства, у зв`язку з реорганізацією (скорочення чисельності штату) ДП «Рівнестандартметрологія» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Просило рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити, закрити провадження в справі у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, вирішити питання розподілу судових витрат.
У квітні 2025 року ДП «Рівнестандартметрологія» звернулося з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного суду на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 червня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .
Покликається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у позивача поважних причин пропуску місячного строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права. Зокрема, зміст довідки від 20 червня № 66, виданої Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13, не дає підстав для висновку про те, що ОСОБА_3 залучався до несення служби протягом строку для оскарження наказу про звільнення.
Здолбунівська міська рада жодною інформацією щодо залучення добровольців, зокрема позивача, у заходах добровольчого формування територіальної громади не володіє. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів щодо несення служби (графіків чергувань, наказів командира тощо) у період перебігу строку для оскарження наказу про звільнення з роботи.
Суд не надав оцінки факту невиконання Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13 ухвали суду першої інстанції про витребування доказів щодо залучення ОСОБА_3 до відповідних заходів.
Сам лише факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування об`єктивної неможливості звернення до суду з позовом у встановлений КЗпП України строк, не є безумовною підставою для поновлення такого строку. Крім того, на території Рівненської області активні бойові дії не здійснюються.
Позивач користується правовою допомогою і не довів, що був позбавлений отримати правову допомогу у місячний строк після звільнення.
ОСОБА_3 вже звертався з аналогічним позовом до суду (справа № 569/21119/24), який ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 липня 2024 року за його заявою було залишено без розгляду, тобто вичерпав своє право на поновлення строку.
Підприємство виконало вимоги чинного трудового законодавства при звільненні позивача. Зокрема, 20 листопада 2023 року йому було вручено попередження № 2 про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Зазначена у наказі гарантія працевлаштування у ДП «Львівстандартметрологія» від 22 листопада 2023 року № 1319/943 надана працівникам з відповідними додатками – пропозицією щодо працевлаштування працівників ДП «Рівнестандартметрологія» у ДП «Львівстандартметрологія» та списком ознайомлення працівників, яку позивач підписав 01 грудня 2023 року.
Не відповідає дійсним обставинам справи висновок суду про те, що у Рівненській філії ДП «Львівстандартметрологія» станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 75 посад, а станом на 15 березня 2024 року – 74 посади, оскільки посади, запропоновані іншим працівникам, та які, відповідно, надали згоду на переведення, вакантними не були. Крім того, не були вакантними у зазначений період посади працівників, яких було звільнено, у зв`язку з відмовою від переведення, оскільки вони відмовилися від запропонованих посад 15 березня 2024 року.
Суд не звернув уваги на те, що отримавши гарантію працевлаштування до ДП «Львівстандартметрологія» позивач не вчиняв жодних дій та не висловлював заперечень щодо працевлаштування на запропонованій йому посаді начальника Центру оцінки відповідності, якості та стандартизації Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», що дало відповідачу підстави для висновку про те, що він погодився із запропонованою йому посадою, а тому підстав для пропонування йому інших посад підприємство не мало.
Помилковим є також і висновок суду про те, що роботодавець не дотримався обов`язку щодо повідомлення позивача не пізніше ніж за два місяці до моменту вивільнення працівників зважаючи на те, що суди встановили, що позивач отримав попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за підписом директора ДП «Рівнестандартметрологія» 20 листопада 2023 року та лише 15 березня 2024 року наказом ДП «Рівнестандартметрологія» № 10-к був звільнений з посади першого заступника директора підприємства, у зв`язку з реорганізацією (скорочення чисельності штату) ДП «Рівнестандартметрологія» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, довідкою від 20 червня № 66, виданою Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13, підтверджується, що ОСОБА_3 залучався до несення служби протягом строку для оскарження наказу про звільнення, тому не мав можливості звернутися з позовом до суд упродовж одного місяця після звільнення, вважає за можливе застосувати норму Цивільного Кодексу про зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану.
Зазначає, що обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладається на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник. Згідно пунктом 6 наказу Мінекономіки України від 6817 від 29.06. 2023 року ДП «Львівстандартметрологія» є правонаступником майнових та немайнових прав реорганізованого ДП « Рівнестандартметрологія».
Рішення суду першої інстанції не можливо виконати, оскільки на підставі наказу Міністерства економіки України від 29 червня 2023 року № 6817 розпочато заходи щодо реорганізації ДП «Рівнестандартметрологія».
15 березня 2024 року всіх працівників ДП «Рівнестандартметрологія» переведено до ДП «Львівстандартметрологія» або звільнено у зв`язку з відмовою від переведення.
ДП «Рівнестандартметрологія» перебуває у стані припинення.
На підставі наказу Міністерства економіки України від 29 червня 2023 року № 6817 (зі змінами) ДП «Рівнестандартметрологія» та ДП «Львівстандартметрологія» складений передавальний акт, згідно з яким правонаступником щодо майна, усіх майнових і немайнових прав та обов`язків ДП «Рівнестандартметрологія» є ДП «Львівстандартметрологія».
Всі зобов`язання ДП «Рівнестандартметрологія» стосовно всіх його кредиторів та боржників, а також всі активи та пасиви перейшли до правонаступника ДП «Львівстандартметрологія».
Згідно з частиною третьою статті 107 ЦК України, передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків встановлених законом.
На цей час передавальний акт перебуває на затвердженні у Міністерстві економіки України.
21 березня 2024 року рахунки підприємства закрито, статутна діяльність не здійснюється, а отже жодні зміни до майнового стану підприємства вноситися не можуть, а отже поновлення на роботі та, відповідно, виплата позивачу заробітної плати є неможливим.
У травні 2025 року до Рівненського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційні скарги від ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ярема С. В., у яких він просить апеляційні скарги ДП «Львівстандартметрологія» та ДП «Рівнестандартметрологія» залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін. Зазначає, що роботодавець не дотримався обов`язку щодо повідомлення позивача не пізніше ніж за два місяці до моменту вивільнення працівників, не повідомив про всі наявні вакантні посади на підприємстві,позивач 01 серпня 2022 року уклав з Добровольчим формуванням Здолбунівської територіальної громади № 1/13 (далі – Добровольчим формуванням територіальної громади № 1/13) контракт добровольця територіальної громади строком на три роки – до 01 серпня 2025 року, у зв`язку з чим він періодично залучається, зокрема, до участі: у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління та до здійснення інших заходів, тому не мав можливості в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом.
Крім того посилаючись на положення статті 8 ЦК України позивач вважав, що положення пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану, можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
Постановою Рівненського апеляційного суду від 05 червня 2025 року апеляційні скарги Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та Рівненської філії Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» залишено без задоволення, рішення Рівненського міського суду від 03 березня 2025 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 05 листопада 2025 року касаційні скарги Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» задоволено частково. Ухвалено скасувати постанову Рівненського апеляційного суду від 05 червня 2025 року, справу № 569/12524/24 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Розпорядженням Голови Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року № 14 на підставі пункту 2 частини другої статті 31 ЦПК України цивільну справу № 569/12524/24 за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львівський науково–виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (далі – ДП «Львівстандартметрологія»), Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на розгляд до Волинського апеляційного суду.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини.
ОСОБА_3 з 21.02.2005 по 15.03.2024 перебував у трудових правовідносинах з ДП «Рівнестандартметрологія», де з 10.07.2017 був призначений на посаду першого заступника директора, що підтверджується відповідними записами у його трудовій книжці, серії НОМЕР_1 (а.с. 12, том 1)
Згідно з наказом Мінекономіки від 29 червня 2023 року № 6817 «Про реорганізацію державних підприємств, що здійснюють діяльність у сферах стандартизації, метрології та метрологічної діяльності, оцінки відповідності та захисту прав споживачів» ДП «Волинський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та ДП «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» реорганізовано, шляхом їх приєднання до державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» (а.с. 128-131, том 1).
20 листопада 2023 року ОСОБА_3 отримав попередження № 02 про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП (заходи з припинення ДП «Рівнестандартметрологія» мають завершитися до 31.12.2023 року). У повідомлені також зазначено, що ДП «Львівстандартметрологія» повинно запропонувати йому працевлаштування в установленому законодавством порядку (а.с.13, том 1).
На вказаному попередженні ОСОБА_3 власноручно зазначено, що він не погоджується із попередженням, оскільки пропущені строки – двомісячний термін попередження працівника про наступне вивільнення, встановлений ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, тобто звільнення мало би відбутися після 20.01.2024, а не до 31.12.2023.
15.03.2024, наказом ДП «Рівнестандартметрологія» № 10-к позивача звільнено з посади першого заступника директора підприємства, у зв`язку з реорганізацією підприємства (скорочення чисельності штату) ДП «Рівнестандартметрологія» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 15, том 1).
При звільненні ДП «Львівстандартметрологія» запропонувало ОСОБА_3 для подальшого працевлаштування одну посаду – начальника центру оцінки відповідності, якості та стандартизації Рівненської філії ДП "Львівстандартметрологія", на що він не погодився через погіршення істотних умов праці, оскільки ця посада вища за кваліфікацією та посадовим окладом (а.с. 14, том. 1).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково з таких мотивів.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, оскільки не запропонував йому всі наявні на підприємстві вакантні посади за відповідною кваліфікацією, також суд вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.
З такими висновками суду колегія апеляційного суду погоджується не в повній мірі.
Щодо доводів апеляційних скарг про неправильне застосування судом вимог статті 49-2 КЗпП України.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18.
Судом встановлено, що згідно з переліком вакантних посад Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія», станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 75 посад, а станом на дату звільнення 15 березня 2024 року – 74 вакантні посади.
У ДП «Львівстандартметрологія» станом на 20 листопада 2023 року вакантними були 29,75 посад, а станом на 15 березня 2024 року – 32,5 вакантні посади.
Відповідно до переліку вакантних посад Волинської філії ДП «Львівстандартметрологія» 20 листопада 2023 року вакантними були 66 посад, а станом на 15 березня 2024 року – 4 вакантні посади, зокрема директора філії.
Пропозиції щодо працевлаштування працівників ДП «Рівнестандартметрологія» у ДП «Львівстандартметрологія» від 22 листопада 2023 року були надані для ознайомлення ОСОБА_3 01 грудня 2023 року.
Згідно із зазначеними пропозиціями, ОСОБА_3 запропонували лише посаду начальника Центру оцінки відповідності, якості та стандартизації, в той час коли крім 70 вакантних посад, які пропонувалися для працевлаштування іншим працівникам, були наявні 4 вакантні посади, які на час ознайомлення нікому іншому не пропонувалися, серед них посада начальника філії.
З наведеного вище вбачається, що роботодавець не виконав свого обов`язку щодо повідомлення позивача про всі вакантні посади, які були на підприємстві з часу попередження його про майбутнє вивільнення (20 листопада 2023 року) до дня звільнення (15 березня 2024 року), тому висновок суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_3 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства є правильним.
При розгляді касаційних скарг у цій справі Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції про недотримання роботодавцем вимог статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача, про що зазначено в постанові від 05 листопада 2025 року.
Отже доводи апеляційних скарг ДП «Львівстандартметрологія» та ДП «Рівнестандартметрологія» не спростовують висновку суду першої інстанції про недотримання роботодавцем вимог статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача.
Щодо доводів апеляційних скарг про неправильне застосування судом першої інстанції статті 234 КЗпП України.
Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Обґрунтовуючи поважність пропуску причин звернення до суду позивач подав контракт добровольця та посвідчення добровольця , з яких вбачається, що з 01 серпня 2022 року ОСОБА_3 уклав з Добровольчим формуванням Здолбунівської територіальної громади №1/13 Контракт добровольця територіальної громади строком на три роки – до 01.08.2025, що підтверджується відповідним контрактом та посвідченням добровольця територіальної оборони серії НОМЕР_2 , яке видано Здолбунівською ТГ Рівненської області 01.08.2022, а також довідку №66 від 20.06.2024, яка видана Добровольчим формуванням територіальної громади №1/13, відповідно до якої ОСОБА_3 є членом добровольчого формування Здолбунівської територіальної громади 1/13 із 01 серпня 2022 року по теперішній час та залучається до несення служби з охорони та оборони об`єктів критичної інфраструктури.
Визнаючи поважними зазначені позивачем причини пропуску строку на звернення до суду з позовом за захистом порушеного права з покликанням на копії контракту добровольця та посвідчення добровольця, а також на довідку, суд першої не встановив, виконання яких конкретно обов`язків/завдань ОСОБА_3 , як учасником ІНФОРМАЦІЯ_1 , зумовило пропуск строку для звернення до суду з позовом на понад 3 місяці та, відповідно, якими доказами підтверджується така обставина.
Тому апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що зайнятість на службі у добровольчому формуванні Здолбунівської територіальної громади, об`єктивно перешкоджала позивачу в межах одного місяця звернутися до суду з цим позовом та що строк звернення до суду пропущено позивачем пропущено з поважних причин та вважає помилковим висновок суду про поновлення позивачу строку звернення до суду.
Апеляційним судом встановлено, що ні в контракті, ні у довідці №66 від 20.06.2024, яка видана Добровольчим формуванням територіальної громади №1/13 не вказано, які саме завдання виконував позивач ОСОБА_3 , будучи учасником Добровольчого формування територіальної громади № 1/13 як у період з 16 березня 2023 року до 16 квітня 2024 року, тобто упродовж одного місяця з дня вручення наказу про звільнення, ні в подальший період, аж до дня звернення до суду за вирішенням трудового спору, тобто, аж до 24.07.2024.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції та в апеляційному суді позивач та його представник не подали доказів про те, з якою саме періодичністю ОСОБА_3 залучався до виконання завдань члена добровольчого формування, на яку тривалість часу, не довели належними та допустимими доказами, що у період з 16 березня 2023 року до 16 квітня 2024 року, тобто упродовж одного місяця з дня вручення наказу про звільнення, а також у подальший період, аж до дня звернення до суду за вирішенням трудового спору, тобто, до 24.07.2024. ОСОБА_3 безперервно виконував свої обов`язки/завдання як учасник Добровольчого формування територіальної громади № 1/13, або виконував завдання з такою періодичністю, яка об`єктивно перешкоджала останньому звернутися за вирішенням трудового спору у місячний строк з дня вручення наказу про звільнення , а також не довели того, що виконання таких завдань об`єктивно перешкодило звернутися до суду у визначений законом місячний строк та зумовило пропуск строку для звернення до суду з позовом на понад 3 місяці.
Перевіряючи і обговорюючи причини пропуску позивачем ОСОБА_3 встановленого статтею 233 КЗпП України місячного строку за вирішенням спору про поновлення на роботі, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку, тому вважає неможливим поновити порушений строк та приходить до висновку, що ОСОБА_3 пропущено строк звернення до суду за вирішенням зазначеного трудового спору без поважних причин, що є підставою для відмови в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційні скарги про те, що відомості щодо виконуваних позивачем обов`язків/завдань, як учасником Добровольчого формування територіальної громади № 1/13, їх періодичності та часу, становлять державну таємницю, у зв`язку з чим позивач не подав інших доказів, крім вищезгаданих контракту та довідки, грунтуються на суб`єктивному розумінні позивачем та його представником поняття " державна таємниця" у межах доказування обставин цієї справи, тому апеляційним судом відхиляються. 
Позивач не подав доказів, що при зверненні до керівництва Добровольчого формування територіальної громади № 1/13, йому було відмовлено у наданні таких відомостей ( щодо виконуваних завдань, їх періодичності та часу).
Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо зупинення перебігу строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.
Зокрема, посилаючись на положення статті 8 ЦК України суд першої інстанції застосував положення пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану до спірних правовідносин.
Частиною першою статті 8 ЦК України встановлено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
У постановах Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16 та від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц, зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Із введенням в Україні воєнного стану, на відміну від запровадження карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, законодавець не приймав рішення щодо зміни (зупинення, продовження) строків встановлених статтею 233 КЗпП України, а тому суд першої інстанції помилково застосував положення пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо зупинення перебігу позовної давності на строк дії воєнного стану до спірних правовідносин.
Таким чином, суд першої інстанції визнавши наведені позивачем причини пропуску строку для звернення до суду з позовом за захистом порушеного права поважними і одночасно, помилково застосувавши пункт 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, дійшов висновку про те, що перебіг місячного строку передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України зупинився, допустивши суперечливі висновки.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
При вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з пропуском без поважних причин встановленого ч.І статті 233 КзПП України строку звернення до суду, частково задовольнивши подані апеляційні скарги.
Щодо позовних вимог, заявлених ОСОБА_3 до Рівненської філії ДП «Львівстандартметрологія» колегія суддів виходить з такого.
Згідно з положенням про Рівненську філію ДП «Львівстандартметрологія», філія є відокремленим підрозділом ДП «Львівстандартметрологія» та не є юридичною особою.
Філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Отже справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення цивільного спору, що в свою чергу є підставою для закриття провадження згідно п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.
Тому на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України необхідно закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненської філії Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За подання апеляційних скарг та касаційних скарг Державним підприємством «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», Державним підприємством «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» судовий збір у розмірі по 7489.48 грн. за кожну апеляційну скаргу та у розмірі по 9986 грн. за кожну касаційну скаргу, всього на суму 34950.96 грн. сплачено Державним підприємством «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».
Позивач ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору, тому сплачений судовий збір за подання апеляційних та касаційних скарг на загальну суму 34950.96 грн. необхідно компенсувати Державному підприємству «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційні скарги Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», Державного підприємства «Рівненський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 березня 2025 року в цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволені позову ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненської філії Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Компенсувати Державному підприємству «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України витрати по сплаті судового збору в розмірі 34950,96 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: