Справа 206/60/26 
Провадження 2-о/206/43/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року Самарський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Кушнірчука Р.О.,
присяжних: Литвинова В.В., Лещенко К.М.,

при секретареві Калантаєнко Д.В.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги,

за участю:
прокурора Геник Л.С.,
адвоката Завгороднього О.С.,
представника заявника лікаря-психіатра Малишко В.О.,
особи, стосовно якої вирішується питання ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

Представник Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги, яку обґрунтував тим, що 19 січня 2026 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «ДБКЛПД» ДОР, у зв`язку з погіршенням психічного стану останнього. Зі змісту заяви про госпіталізацію ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку встановлено, що зі слів хворого ОСОБА_1 його психічний стан вперше змінився у вересні 2024 року, тоді він був вперше оглянутий психіатром та мав скарги: «не спить, сам із собою розмовляє, знизився настрій, виникла галюцінаторно-маячна симптоматика». Проходив стаціонарно ВЛК з 07 листопада 2024 року по 14 листопада 2024 року. Встановлений діагноз: шизоафективний розлад, змішаний тип. Повторно проходив лікування з 18 грудня 2024 року по 15 січня 2025 року, у зв`язку з загостренням галюцінаторно-маячної симптоматики. Остання госпіталізація у ОСОБА_1 була була з 04 листопада 2025 року по 06 листопада 2025 року, пацієнт був виписаний, так як самостійно всупереч рекомендаціям лікаря припинив лікування. В клініці наступних госпіталізацій переважали галюцинаторно-параноїдна симптоматика, що виявляла поведінку пацієнта. Остання виписка з КП «ДБКЛПД» ДОР 06 листопада 2025 року зі змісту якої встановлено, що госпіталізація була у зв`язку із погіршенням стану ОСОБА_1 , лікування не приймав, тривожний, неспокійний, підозрілий на адресу оточуючих, конфліктував з рідними, постійно відчував галюцінаторну симптоматику, вважав, що на вулиці є переслідувачі, чув різні звуки, тікав по різним місцям України від переслідувачів, критично свій хворобливий стан не оцінював. У зв`язку з даним станом був батьками привезений в КП «ДБКЛПД» ДОР, оглянутий лікарем-психіатром КП «ДБКЛПД» ДОР. госпіталізований на стаціонарне лікування в 12 відділення КНТ «ДБКЛПД» ДОР без згоди пацієнта, тому що при відтермінуванні госпіталізації існував значний ризик для життя оточуючих та самого пацієнта. 20 січня 2026 року ОСОБА_1 був оглянутий комісією лікарів КП «ДБКЛПД» ДОР при його обстеженні свідомість останнього не змінена, був напруженим, тривожним, ажатованим, агресивним, пацієнт перебував у стані психомоторного збудження. На більшість запитань відповідав не по суті, односкладово, неохоче, швидко переставав відповідати на запитання, закривав очі. Під час бесіди повідомляв, що вдома чув голоси переслідувачів, вважав, що йому загрожує небезпека. Своєю поведінкою виявляв галюцінаторно-маячну симптоматику, оглядався, прислуховувався. Активно дисимілював свої хворобливі переживання. Мислення ОСОБА_1 дезорганізоване, хворим себе не вважає, критика до захворювання, власного стану та поведінки відсутня. В клінічній картині у хворого спостерігається загострення галюцинаторно-параноїдної симптоматики зі стійкими маячними ідеями переслідування та змови, під впливом яких ОСОБА_1 став себе вести агресивно. 
У заяві представник лікарні зазначає, що у ОСОБА_1 встановлений тяжкий психічний розлад, внаслідок чого він вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, а також неспроможній самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.
Згідно протоколу автоматичного розподілу судових справ, справу було розподілено та передано для розгляду 23 січня 2026 року. 
В судовому засіданні представник заявника лікар-психіатр ОСОБА_2 пояснила, що психічний стан ОСОБА_1 погіршився та в нього наявна галюциногенна симптоматика. Також, лікар повідомила суду, що ОСОБА_1 відмовлявся від їжі, часто уходив з дому, пояснював це тим, що в нього є дівчина, яка його переслідує тому він від неї і тікав по всій Україні. ОСОБА_1 розповідав лікарю, що хотів пройти ВЛК для того щоб його зняли з війського обліку, після чого він хотів виїхати за межі України через його переслідування та постійну небезпеку. Щодо необхідності примусової госпіталізації ОСОБА_1 лікар зазначила, що останній не усвідомлює що йому потрібно лікуватися. При останній госпіталізації він пролікувався лише 4 дні та покинув самостійно приміщення лікарні, хоча термін минулого лікування становив один місяць. У зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 психічного захворювання лікар підтримала заяву про його примусову госпіталізацію без усвідомленої згоди та просила її задовольнити.
В судовому засіданні прокурор Геник Л.С. підтримала заяву та просила її задовольнити.
ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував щодо його примусової госпіталізації. Зазначив, що у м. Вінніці в нього була перша загроза його життю, тоді він лежав в лікарні та проходив ВЛК. Щодо невживання ним їжі вказав, що це його особисте право, так як він приймає їжу яку забажає, оскільки він вибагливий до їжі та слідкує за собою та своїм харчуванням. Поміж іншого зазначив, що коли він знаходився в лікарні, йому почали робити уколи, після яких в нього почалися головні болі та запаморочення, часті стреси. Також, ОСОБА_1 зазначив, що в нього напружені стосунки з його батьками, вони хотіли щоб він ліг лікуватися. Щодо того, що він тікав з дому, зазначив, що це наклеп, оскільки він просто виходив з дому на 40 хвилин для того щоб позайматися спортом. Також, ОСОБА_1 повідомив суду, що він за фахом економіст та багато де працював, і в нього немає бажання лікуватися, оскільки вважає себе нормальним, а припарати які йому дають для лікування негативно на нього впливають. Пояснив, що він добровільно прийшов до лікарні пролікуватися, однак йому там не пропонували лікування у добровільному порядку, а лише без його усвідомленої згоди. Станом на зараз ОСОБА_1 зазначив, що лікуватись йому не потрібно та він не погоджується з лікарем щодо необхідності його лікування, просив відмовити у задоволенні заяви та виписати з лікарні. 
Адвокат Завгородній О.С. в судовому засіданні при вирішенні вказаного питання покладався на розсуд суду.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав.
Зі змісту заяви матрі ОСОБА_1 – ОСОБА_3 встановлено, що остання просила госпіталізувати її сина ОСОБА_1 до КП «ДБКЛПД» ДОР, так як він себе поводить неадекватно, вдома не з ким не хотів спілкуватися, вів себе агресивно. Уходив з дому, бо не міг вдома знаходитися, чув якісь звуки, говорив, що: «невже ви не чуєте, хтось бігає по горищі». Уходив з дому в невідомому нарямку і нічого нікому не казав, також в нього був відсутній апетит. 
В судовому засіданні було встановлено, що 19 січня 2026 року ОСОБА_1 було госпіталізовано до КП «ДБКЛПД» ДОР, у зв`язку з погіршенням психічного стану останнього. Після особистого огляду комісією лікарів КП «ДБКЛПД» ДОР ОСОБА_1 було попередньоо встановлено, що у хворого спостерігається загострення галюцинаторно-параноїдної симптоматики зі стійкими маячними ідеями переслідування та змови, під впливом яких останні стає себе поводити агресивно. У зв`язку з чим, пацієнт представляє загрозу для оточуючих та себе. 
Крім того, при обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що у останнього наявні психічні розлади, зокрема був: тривожним, неспокійним, підозрілим на адресу оточення, оточуючих, конфліктував з рідними, постійно відчував галюцінаторну симптоматику, йому вважалося, що на вулиці є переслідувачі, чув різні звуки, тікав по різним місцям України від переслідувачів, критично свій хворобливий стан не оцінював, ліки не приймав. ОСОБА_1 було попередньо встановлено діагноз: шизоафективний розлад, маніакальний тип.
Вирушуючи питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , суд враховує той факт, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу».
Примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09 травня 2024 року в справі № 206/3939/23, яку суд врахував під час розгляду даної справи.
ЄСПЛ вказав, що «тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (рішення в справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року, пункт 39). Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічнохворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у зв`язку з відмовою зазначеної особи з`явитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само) (рішення в справі «Заїченко проти України» від 26 лютого 2015 року № 45797/09, § 96 - 97).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07 (провадження № 14-9cвц18) вказано, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України.
Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.
Перед тим, як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступень якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні зазначеного питання призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Проте відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.
У справі, яка розглядається, представником заявника не було надано відомостей про те, що ОСОБА_1 перебуває під наглядом у лікаря психіатра. 
З наданого висновку огляду комісії лікарів-психіатрів вбачається, що при обстеженні психічного стану ОСОБА_1 в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що у останнього наявні психічні розлади, зокрема: хворий доступний формальному контакту. Був напружений, тривожний, ажатований, в стані психомоторного збудження. На більшість запитань лікарів відповідав не по суті, односкладово, неохоче, виказував ідеї стосунків на адресу своєї матері. Під час бесіди повідомляв, що дома він їздив по різним місцям України, так як він тікав від переслідувачів. Повідомляв, що він не може знаходитися вдома, так як відчуває постійно що хтось за ним спостерігає. Активно дисимілював свої хворобливі переживання. Під час огляду поступово ставав більш напруженим, агресивним, його мова ставала гучною, за темпом прискореною. Також, ОСОБА_1 під час спілкування збуджувався, починав постійно чинити супротив при огляді. Його мислення було дезорганізоване, паралогічне. Критично хворобливий стан не усвідомлював. Психічно хворим себе не вважав. ОСОБА_1 було попередньо встановлено діагноз: шизоафективний розлад, маніакальний тип. 
До психіатричного закладу ОСОБА_1 поступив 19 січня 2026 року.
Між тим, сама собою наявність висновку за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, як і сама собою наявність діагнозу щодо встановлення психічного захворювання.
На обґрунтування підстав для госпіталізації ОСОБА_1 , представник лікарні не надала достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити останнім дії, що становлять безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, а сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів та психічного розладу не свідчать про те, що хворий може становити якусь небезпеку для себе чи оточуючих, тому для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди самого лише факту наявності психічної хвороби недостатньо, суд має встановити саме обставини вчинення чи виявлення наміру вчинити особою дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих.
Приходячи до висновку про відмову у задоволені заяви, суд враховує те, що примусова госпіталізація можливе лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. 
Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу. Примусова госпіталізація до психіатричного закладу виключно на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів, без урахування наведених вище заперечень самого ОСОБА_1 та за відсутності доказів того, що він вчиняє (вчинив) чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, не відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Аналогічна правовий висновок викладено і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року по справі № 465/7314/24 (провадження № 61-991св25).
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Зазначена гарантія узгоджується з пунктом 5 принципу 4 «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН, від 17 грудня 1991 року № 46/119, де вказано, що жодна особа або орган влади не може класифікувати особу як таку, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.
Відповідно до пункту 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить:
а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або
b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії.
Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому у примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта.
Відповідно до частини шостої статті 284 ЦК України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.
Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.
Результати аналізу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» свідчать про те, що примусова госпіталізація можлива лише за наявності одночасно таких умов: по-перше, лікування можливе лише у стаціонарних умовах лікарні; по-друге, встановлення в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутність необхідності щодо лікування особи лише в стаціонарних умовах виключає можливість примусової госпіталізації пацієнта до медичного закладу.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 447/1095/21 (провадження № 61-17062св21).
При цьому слід брати до уваги, що тяжкий психічний розлад - це розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку (абзац третій статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу»).
З огляду на те, що ознаки тяжкого психічного розладу у ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, емоційний стан останнього дійсно був викликаний певним збігом обставин у його житті та за умов самого не бажання примусово госпіталізуватись та відсутності необхідності лікування останнього виключно в стаціонарних умовах, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для його примусової госпіталізації до психіатричної лікарні, що узгоджується і з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року по справі № 206/3940/23 (провадження № 61-11503св24). 
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги – відмовити.
Повний текст рішення складено 26 січня 2026 року. 

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Головуючий суддя   Р.О. Кушнірчук

Присяжні:   В.В. Литвинов 

К.М. Лещенко