ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року
м. Київ

cправа № 911/1352/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульський Г. М. - головуючий, Рогач Л. І., Краснов Є. В.,
секретар судового засідання Зайченко О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (колегія суддів у складі: Тищенко О. В. - головуючий, Гончаров С. А., Сибіга О. М.)
за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України"
про витребування земельних ділянок
за участю:
прокурора: Одуденко А. В. (посвідчення)
відповідача: Яценко С. А. (адвокат)
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1 Керівник Вишгородської окружної прокуратури (далі - прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації (далі - Адміністрація) до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля" (далі - відповідач), у якому просив:
- витребувати на користь держави в особі Адміністрації з незаконного володіння відповідача земельні ділянки лісового фонду з кадастровими номерами 3221882201:21:024:0202, 3221882201:21:024:0203, 3221882201:21:024:0204, 3221882201:21:024:0205, 3221882201:21:024:0206, 3221882201:21:024:0207, 3221882201:21:024:0208, 3221882201:21:024:0211, 3221882201:21:024:0212, 3221882201:21:024:0213, 3221882201:21:024:0214, 3221882201:21:024:0215, 3221882201:21:024:0216, 3221882201:21:024:0217, 3221882201:21:024:0218, 3221882201:21:024:0219, які розташовані в межах села Глібівка Вишгородського району Київської області (далі - земельні ділянки);
- визнати поважними причини пропуску прокурором позовної давності для звернення до суду з цим позовом та поновити його, захистивши право.
1.2 Позовні вимоги обґрунтовані порушенням вимог земельного та лісового законодавства, яке полягає у вибутті з володіння держави та незаконному набутті відповідачем у власність земельних ділянок, які є державною власністю лісогосподарського призначення. Прокурор зазначав, що рішенням Господарського суду Київської області від 16.02.2023 у справі № 911/891/22 між тими ж сторонами встановлено, що набуття відповідачем земельних ділянок є незаконним та порушує право державної власності на землі лісового фонду, тому інтереси держави підлягають захисту в судовому порядку.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1 Рішенням Господарського суду Київської області від 31.10.2024 (суддя Третьякова О. О.), позов задоволено.
2.2 Рішення суду мотивовано тим, що вимоги прокурора є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки земельні ділянки лісового фонду вибули з державної власності поза волею власника - держави України, без дотримання передбаченої законом процедури вилучення у постійного користувача. При цьому суд визнав, що відповідач є недобросовісним набувачем земельних ділянок, так як він знав, міг та повинен був знати про те, що земельні ділянки, які формально набувались ним з цільовим призначенням "для будівництва та обслуговування житлового будинку", фактично є землями лісогосподарського призначення Кам?янського лісництва і не можуть використовуватись для житлової забудови. Крім того, суд пославшись на положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо продовження строків на період дії карантину) та п.19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (щодо зупинення перебігу строку позовної давності на строк дії воєнного стану), констатував, що позовна давність прокурором не пропущена.
2.3 Оскарженою постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025, вказане рішення суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.
2.4 Свій висновок апеляційний суд мотивував добросовісністю набуття відповідачем права власності на земельні ділянки і неможливості їх витребування від добросовісного набувача, тому позовна давність застосуванню не підлягає.
3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1 У касаційній скарзі, заявник просить скасувати вище вказану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
3.2 На обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що оскаржувана постанова суду прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування статей 387, 388 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах, які викладено у:
- постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц "в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема, про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою";
- постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 "заволодіння приватними особами земельними ділянками лісогосподарського призначення всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Вирішуючи питання про витребування земельної ділянки, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності, насамперед, володільця цього майна";
- постанові Верховного Суду від 04.09.2020 у справі № 311/2145/19 "розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства";
- постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16, постановах Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 363/3873/17, від 09.10.2024 у справі № 615/150/20 "не може вважатися добросовісною і особа, яка знала чи мала знати про набуття нею майна всупереч закону".
3.3 Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на правильне застосування апеляційним судом норм чинного законодавства, зазначив про безпідставність доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, у зв`язку з чим просив відмовити у її задоволенні.
4. Мотивувальна частина
4.1 Суди встановили, що земельні ділянки, які є предметом спору, розташовані на землях державного лісового фонду та були набуті Товариством з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля" з порушенням права державної власності на землі лісового фонду за наступних обставин.
4.2 Кожна із вказаних 16 спірних земельних ділянок утворена за рахунок землі лісогосподарського призначення загальною площею 7,5 га кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу.
4.3 Державне підприємство "Димерське лісове господарство" є державним лісогосподарським підприємством, яке створене відповідно до наказу Державного комітету лісового господарства України від 07.02.2005 № 111 "Про перейменування Димерського державного лісогосподарського підприємства і затвердження в новій редакції Статуту" і належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, дата державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - 16.02.1994.
4.4 На території Вишгородського району Київської області розташоване Кам`янське лісництво. Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 12.01.1954 № 22-р Кам`янське лісництво віднесене до лісів першої групи лісів зеленої зони м. Києва.
4.5 Землі Кам`янського лісництва Вишгородського району Київської області, зокрема, кварталу № 86 Кам`янського лісництва, перебувають у постійному користуванні Державного підприємства "Димерське лісове господарство", що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, зокрема планшетом № 6 Кам`янського лісництва лісовпорядкування 1993 року, планшетом № 6 Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2003 року та планшетом № 5 Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2014 року. Акт на право постійного користування земельними лісовими ділянками Кам`янського лісництва Державне підприємство "Димерське лісове господарство" не оформлювало.
4.6 Рішенням виконавчого комітету Глібівської сільської ради Вишгородського району від 22.08.2001 № 62 погоджено проект встановлення меж села Глібівка із включенням до складу села земельної ділянки площею 12,6 га, з яких 5,1 га землі запасу сільської ради і 7,5 га землі Димерського держлісгоспу.
4.7 Рішенням Вишгородської районної ради від 04.10.2001 № 229-17-XXІІІ затверджено проект встановлення меж села Глібівка із включенням до меж села Глібівка земельної ділянки площею 12,6 га, з яких 5,1 га землі запасу сільської ради та 7,5 га землі Димерського держлісгоспу.
4.8 Листом від 20.09.2005 № 320 Державне підприємство "Димерське лісове господарство" повідомило Глібівську сільську раду про те, що Державне підприємство "Димерське лісове господарство" не заперечує щодо передачі земельної ділянки ДП Димерського лісгоспу Кам`янського лісництва в кварталі 86, виділ 11, 11.1, 12, 13, 13.2, 23, 26, 27, площею 7,5 га в запас Глібівської сільської ради, при умові дотримання вимог Земельного кодексу України та відшкодування збитків згідно із статтею156 Земельного кодексу України.
4.9 Вказаний лист Державного підприємства "Димерське лісове господарство" від 20.09.2005 №320 адресований Глібівській сільській раді, яка не була органом державної влади, уповноваженим на прийняття рішення про вилучення лісів площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, та не містив конкретних умов вилучення земельної ділянки, тому не може вважатись згодою землекористувача на вилучення відповідної земельної ділянки в установленому порядку.
4.10 Рішенням тридцятої сесії п`ятого скликання Глібівської сільської ради від 29.04.2009 № 248-30-V (далі - рішення від 29.04.2009), затверджено проекти землеустрою щодо відведення безоплатно у власність 20-ти земельних ділянок загальною площею 4,4764 га громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в с. Глібівка Вишгородського району Київської області за рахунок земель запасу Глібівської сільської ради та про передачу безоплатно у власність громадянам земельних ділянок, які перелічені у цьому рішенні.
4.11 Однак, матеріалами лісовпорядкування кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу підтверджується, що усі землі кварталу № 86 Кам`янського лісництва, в т.ч. земля загальною площею 7,5 га в межах цього кварталу, за рахунок якої рішенням від 29.04.2009 були утворені та передані у власність громадянам 16 спірних земельних ділянок, на момент прийняття рішення від 29.04.2009 відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та перебували у постійному користуванні Державного підприємства "Димерське лісове господарство".
4.12 Тобто, рішення від 29.04.2009 стосовно спірних земельних ділянок за своєю суттю було одночасно і рішенням про вилучення, і рішенням про зміну цільового призначення землі кварталу № 86 Кам`янського лісництва площею 7,5 га (враховуючи, що спірні 16 земельних ділянок рішенням від 29.04.2009 утворені за рахунок землі Кам`янського лісництва Державного підприємства "Димерське лісове господарство", але вказаним рішенням Глібівської сільської ради від 29.04.2009 були відведені громадянам у власність вже з іншим цільовим призначенням - як землі житлової та громадської забудови) і безоплатно передані у власність громадянам.
4.13 При цьому встановлено, що зміна цільового призначення земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу площею 7,5 га у 2001-2009 не належало до повноважень Глібівської сільської ради та, крім того, потребувало згоди, щонайменше державного органу лісового господарства та могло вчинятись за рішенням Адміністрації або Кабінету Міністрів України. У той же час, відповідний державний орган лісового господарства не надавав згоду на зміну цільового призначення, а Адміністрація та Кабінет Міністрів України не приймали рішення про зміну цільового призначення земель лісогосподарського призначення кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу.
4.14 Тобто, при прийнятті рішення від 29.04.2009 були порушені вимоги земельного законодавства та Глібівська сільська рада не мала повноважень на вилучення у Державного підприємства "Димерське лісове господарство", зміну цільового призначення та передачу у власність громадянам землі лісогосподарського призначення Кам`янського лісництва, за рахунок якої були утворені спірні 16 земельних ділянок. Крім того, станом на момент прийняття рішення від 29.04.2009 громадяни та юридичні особи за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади взагалі не могли набувати у власність землі лісогосподарського призначення (за винятком замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств відповідно до частини другої статті 56 Земельного кодексу України).
4.15 27.04.2009, тобто за два дні до прийняття рішення від 29.04.2009, Головним управлінням Держкомзему в Київській області, на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтеграл сервіс", були надані висновки добровільної первинної державної експертизи землевпорядної документації, відповідно до яких подані на експертизу проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідають вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюються позитивно при умові виконання зауважень, вказаних в пункті 10 цих висновків. Такі однотипні висновки Головне управління Держкомзему в Київській області надало проектам землеустрою щодо відведення земельних ділянок відповідним особам.
4.16 На підставі рішення від 29.04.2009, Управлінням земельних ресурсів в Вишгородському районі Київської області 11.11.2009 видано громадянам державні акти на право власності.
4.17 У кожному з цих державних актів на право власності на земельну ділянку від 11.11.2009 місцем розташування вказаних 16 земельних ділянок з кадастровими номерами 3221882201:21:024:0202, 3221882201:21:024:0203, 3221882201:21:024:0204, 3221882201:21:024:0205, 3221882201:21:024:0206, 3221882201:21:024:0207, 3221882201:21:024:0208, 3221882201:21:024:0211, 3221882201:21:024:0212, 3221882201:21:024:0213, 3221882201:21:024:0214, 3221882201:21:024:0215, 3221882201:21:024:0216, 3221882201:21:024:0217, 3221882201:21:024:0218, 3221882201:21:024:0219 зазначено: село Глібівка Вишгородського району Київської області, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку.
4.18 В той же час, встановлено, що фрагментом з публічної кадастрової карти України станом на 27.08.2021 з нанесеними межами кварталу № 86 Кам`янського лісництва Димерського лісгоспу, планом лісонасаджень Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2003 року, планом лісонасаджень Кам`янського лісництва лісовпорядкування 2014 року, витягом проекту організації та розвитку Кам`янського лісництва щодо кварталу № 86 цього лісництва за 2004 рік, витягом проекту організації та розвитку Кам`янського лісництва щодо кварталу № 86 цього лісництва за 2015 рік, листом Державного підприємства "Димерське лісове господарство" №01-341 від 15.04.2021, а також листом ВО "Укрдержліспроект" № 698 від 28.08.2021 підтверджується те, що кожна з вказаних 16 земельних ділянок повністю або частково накладається на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні Державного підприємства "Димерське лісове господарство", а саме на землі кварталу № 86 Кам`янського лісництва Державного підприємства "Димерське лісове господарство".
4.19 Також встановлено, що протягом грудня 2009 - березня 2010 років, відповідач із кожною із 16-ти фізичних осіб уклав договори купівлі-продажу земельних ділянок, відповідно до яких, відповідач придбав у цих осіб 16 земельних ділянок.
4.20 12.05.2016 земельні ділянки зареєстровані Управлінням Держгеокадастру у Вишгородського районі Київської області в Державному земельному кадастрі.
4.21 Відповідно до пункту 1 рішення 1 сесії VIII скликання Димерської селищної ради "Про початок реорганізації юридичних осіб-сільських рад, обраних розформованими територіальними громадами…" від 27.11.2020 № 5-1-VIII розпочата процедура реорганізації Глібівської сільської ради шляхом її приєднання до Димерської селищної ради.
4.22 22.03.2021 та 23.02.2021 приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Юлією Вадимівною на підставі договорів купівлі - продажу земельних ділянок, які укладені відповідачем з фізичними особами в грудні 2009 - березні 2010 років, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за відповідачем право власності на земельні ділянки.
4.23 У червні 2022 року прокурор звернувся до Господарського суду Київської області з негаторним позовом в інтересах держави в особі позивача (Вишгородської районної державної адміністрації) до відповідача (ТОВ "Заміське дозвілля") про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірними 16-ма земельними ділянками (справа №911/891/22 Господарського суду Київської області).
4.24 Рішенням Господарського суду Київської області від 16.02.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 та постановою Верховного Суду від 28.11.2023 у справі №911/891/22, встановлено, що розпорядження Глібівською сільською радою землею лісогосподарського призначення державної власності площею 7,5 га кварталу № 86 Кам`янського лісництва Державного підприємства "Димерське лісове господарство" та виділення за рахунок цієї землі Глібівською сільською радою рішенням від 29.04.2009, спірних земельних ділянок було незаконним та порушило право державної власності на землі лісогосподарського призначення. Відведені земельні ділянки розташовані в лісовому масиві, який становить єдину екосистему, є земельними ділянками лісогосподарського призначення та вкриті лісовими культурами, в т.ч. сосна, береза, осика тощо, а рішення про переведення цих земельних ділянок для нелісогосподарських потреб у встановленому законом порядку не приймалось.
4.25 Встановивши наявність порушених прав і охоронюваних законом інтересів держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації та те, що ці права на теперішній час порушені саме Товариством з обмеженою відповідальністю "Заміське дозвілля", за яким зареєстровано право власності на спірні земельні ділянки, які є частиною земель лісогосподарського призначення державної власності, суди у справі №911/891/22 відмовили в задоволенні заявленого прокурором негаторного позову, оскільки у цьому випадку належним способом захисту порушеного права власності на землю є подання саме віндикаційного позову.
4.26 Звертаючись у травні 2024 року до Господарського суду Київської області з віндикаційним позовом до відповідача у справі №911/1352/24, прокурор наполягав на тому, що відповідач є недобросовісним володільцем спірних земельних ділянок, тому просив витребувати їх з незаконного володіння відповідача на користь держави в особі позивача.
4.27 Відповідач, заперечуючи повністю проти позову, посилався на відсутність порушень земельного законодавства при виділенні Глібівською сільською радою спірних земельних ділянок у приватну власність, на добросовісність набуття відповідачем цих земельних ділянок та на те, що витребування земельних ділянок є невиправданим втручанням у право відповідача на мирне володіння майном. Крім того, відповідач просив при вирішенні спору застосувати позовну давність до позовних вимог у справі.
4.28 Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.29 Згідно з частиною першою статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
4.30 За приписами статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
4.31 Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (пункти 75-76), від 20.07.2020 у справі № 923/196/20 (пункт 39), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 132)).
4.32 За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
4.33 Положеннями статті 5 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), у редакції чинній на момент прийняття рішення від 29.04.2009, передбачено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
4.34 Статтею 7 ЛК України, у вказаній редакції, регламентовано, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
4.35 Відповідно до статті 8 ЛК України, у згаданій редакції, у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
4.36 Згідно зі статтею 11 ЛК України, у наведеній редакції, право комунальної власності на ліси набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом.
4.37 Статтею 17 ЛК України, у цій же редакції, визначено, що у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (ч. 1). У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (ч. 2). Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.
4.38 Пунктом 1 статті 33 ЛК України, у вказаній редакції, встановлено, що сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.
4.39 Приписами пункту 5 Прикінцевих положень ЛК України, унормовано, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
4.40 Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
4.41 Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
4.42 Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами).
4.43 Подібна правова позиція викладена у пунктах 143 - 151 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17, яка враховується судом в силу частини четвертої статті 236 ГПК України при розгляді даної справи.
4.44 У справі, яка переглядається, з урахуванням рішення Господарського суду Київської області від 16.02.2023 у справі № 911/891/22, яке набрало законної сили, встановлено, що земельні ділянки, розташовані на землях державного лісового фонду, набуті відповідачем з порушенням права державної власності, оскільки земельні ділянки розташовані в лісовому масиві, який становить єдину екосистему, у тому числі, сосна, береза, осика, а рішення про переведення цих ділянок для нелісогосподарських потреб у встановленому законом порядку не приймалося.
4.45 Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
4.46 Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
4.47 Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
4.48  Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, постанова Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 761/17557/15-ц).
4.49 Місцевий господарський суд, розглянувши цю справу по суті позовних вимог, дійшов висновку про те, що вимога прокурора є обґрунтованою.
4.50 При цьому цей суд зазначив, що обставини набуття відповідачем спірних земельних ділянок, які рішенням Глібівської сільською ради від 29.04.2009 були виділені фізичним особам-продавцям за рахунок єдиного масиву земель кварталу № 86 Кам`янського лісництва, вказують на те, що ці земельні ділянки набувались відповідачем у власність також єдиним масивом, враховуючи:
- набуття відповідачем одночасно усіх спірних земельних ділянок за короткий проміжок часу (грудень 2009 року - березень 2010 року);
- незначний проміжок часу між часом оформленням фізичними особами актів на право власності на земельні ділянки (листопад 2009 року) та наступним продажем цими фізичними особами земельних ділянок відповідачу (грудень 2009 року - березень 2010 року);
- оформлення у оцінювача висновків щодо грошової оцінки земельних ділянок для їх наступного продажу відповідачу щодо всіх 16 земельних ділянок в одну дату - 18.11.2009 (ця дата зазначена в усіх договорах купівлі-продажу, укладених відповідачем);
- однакові умови купівлі відповідачем земельних ділянок в договорах купівлі-продажу (ціна продажу земельної ділянки кожним із 16 продавців неодмінно дорівнювала експертній грошовій оцінці, визначеній у висновку оцінювача від 18.11.2009).
4.51 Відмовляючи в задоволенні позову апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги прокурора задоволенню не підлягають, з огляду на встановлення добросовісності набуття відповідачем земельних ділянок, адже порушення спричинені неналежним урядуванням органів владних повноважень, наслідки помилок яких не можуть бути покладені на відповідача, а матеріали справи не містять доказів в розумінні статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, що при набутті у власність спірних земельних ділянок відповідачем Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містив обмеження, заборони, права та вимоги третіх осіб щодо такої ділянки, та з урахуванням того, що генеральний план села Глібівка, затверджений рішенням Глібівської сільської ради №55 від 25.08.2016, з якого вбачається, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах житлової території садибної забудови та входять в межі села Глібівка, проекти землеустрою були погоджені певними державними органами (Управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі Київської області, Вишгородським відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури, Київською обласною СЕС, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Київській області та Управлінням культури і туризму), а тому відповідач мав правомірні очікування на наявність у продавців усіх правомочностей власника, які ними набуті на підставі відповідного рішення (в якому зазначено правові підстави розпорядження спірними земельними ділянками) і набуваючи такі земельні ділянки у власність розраховував ними мирно володіти..
4.52 Утім такі висновки апеляційного суду є передчасними та непереконливими, адже суд не з`ясував, чи діяв станом на час виникнення спірних правовідносин (2009-2010 роки) Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (порядок його ведення було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141), та й доказів та доводів щодо внесення громадянами-продавцями спірних ділянок своїх прав до цього реєстру матеріали справи взагалі не містять.
4.53 Також істотні обставини справи щодо місцезнаходження спірних земельних ділянок у 2009-2010 роках та висновки щодо добросовісності відповідача під час укладення правочинів у 2009-2010 роках вочевидь не можуть підтверджуватися документом, створеним та прийнятим у 2016 році (генеральний план села Глібівка, затверджений рішенням Глібівської сільської ради №55 від 25.08.2016).
4.54 За приписами частини першої статті 282 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням, доводів, за якими суд не погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції.
4.55 Натомість суд апеляційної інстанції всупереч наведеному цих висновків місцевого господарського суду належно не спростував, тому дійшов передчасного висновку про добросовісність набуття відповідачем земельних ділянок та про необґрунтованість позову прокурора і незастосування до цих вимог позовної давності.
4.56 При цьому суди встановили, що прокурор з вимогами про витребування земельних ділянок звернувся до суду у травні 2024 року, вказуючи, що перебіг позовної давності розпочався з моменту державної реєстрації права власності відповідача на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (22-23.03.2021).
4.57 Водночас, із змісту позовної заяви вбачається, що прокурор просив визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду та поновити його, мотивуючи це тим, що Адміністрація листом від 30.01.2024 № 07-20/496 повідомила, що не отримувала листів від Глібівської сільської ради щодо прийняття рішення від 29.04.2009, тому їй не було відомо про прийняття цього рішення.
4.58 Загальними вимогами процесуального законодавства, передбаченими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236 - 238 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
4.59 Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
4.60 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 
4.61 При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
4.62 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
4.63 Згідно з частиною другою статті 310 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
4.64 Відповідно до частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
4.65 Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з`ясувати дійсні обставини справи перешкоджає прийняттю законного рішення у справі, тому ухвалене рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
4.66 Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене, встановити й дослідити фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, а також надати їм належну правову оцінку.
Керуючись статтями 240, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі № 911/1352/24 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Г. М. Мачульський
Судді Л. І. Рогач
Є. В. Краснов