ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
    	Справа № 636/2285/25  Провадження 2/636/374/26	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.01.2026 місто Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді Золотоверхої О.О.,
секретаря судового засідання Караулової О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м Чугуїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії,
ВСТАНОВИВ:
20.03.2025 позивач звернулася до суду з позовом до держави рф, в якому, з урахуваннями уточненої позовної заяви від 11.04.2025, просила встановити юридичний факт, що вона є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України; стягнути з відповідача на її користь суму завданої моральної школи у розмірі 6714105.00 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що 20.02.2014 перші випадки порушення зс рф порядку перетину державного кордону України. Незаконно анексувавши АР Крим, росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії. 23.08.2014 почалися масовані вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів зс рф. Військові дії рф на території України були фактично визнані та зсаджені рядом міжнародних інстанцій.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №62/2022 із 05:30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН встановив, що російська федерація має негайно зупинити військові дії на території України, які вона розпочала 24.02.2022. 17.03.2022 російська федерація відмовилась виконувати рішення Міжнародного суду ООН.
В силу постанови КМУ від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» особа, яка отримала від держави України довідку ВПО або від іноземної держави статус біженця/тимчасового захисту є потерпілою, постраждалою особою, жертвою війни, які здійснила рф.
З 24.02.2022 по даний час рф знищує, пошкоджує населені пункти України, знищує, пошкоджує майно громадян України, вбиває та завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок вказаного значна кількість населених пунктів України, громадян України, які блоковані, окуповані російською федерацією, позбавлені свободи, прав, та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі, медикаментів тощо. Аналогічно в тяжких умовах знаходяться мільйони вимушених переселенців, які врятувалися переїздом у населені пункти у яких не відбуваються військові дії.
Результатом збройної агресії особисто для позивача та її неповнолітніх дітей стала необхідність внаслідок збройної агресії рф та постійних обстрілів м. Чугуїв тимчасово покинути постійне місце проживання з метою безпеки. Проживаючи на території ТГ Чугуїв, а саме: АДРЕСА_1 , де вони мали налагоджений побут, мали можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Проте, з початком збройної агресії російської федерації проти України вона та її неповнолітні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , були позбавлені таких можливостей. Позивач є свідком того, як російська військова техніка була застосована для обстрілів кварталів міста. Вказане призвело до багатьох жертв серед цивільного населення. Разом з бойовими діями в місті суттєво погіршилась гуманітарна ситуація, транспортне сполучення фактично припинилося, заробітні плати та соціальні виплати затримувалися, зменшилась кількість робочих місць. Все вищевказане безпосередньо вплинуло на її життя.
До початку широкомасштабного вторгнення позивач мала статус матері двох дітей, одному з котрих виповнився один рік, старша донька мала піти до школи у перший клас. Війна настигла родину вдома, за вище вказаною адресою, перші обстріли авіабомбами відчули саме вдома. Донька ОСОБА_4 по сей час жахається гучних звуків. Матір позивача - ОСОБА_5  із страху відразу забрала родину до себе у приватний сектор, за адресою: АДРЕСА_2 . Там вони ховалися у погребі, чому є письмові свідчення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Під час перебування сім`ї у її погребі, внаслідок артилерійського обстрілу з боку збройних сил російської федерації були пошкоджені сусідські дома та споруди, що викликало у позивача вкрай сильні побоювання за життя доньки та сина, її власне життя, життя матері та діда, які, у свою чергу, призводили до тяжких моральних страждань та значного погіршення здоров`я.
Внаслідок постійних артилерійських обстрілів позивач була змушена переховуватись із сім`єю в погребі гаражу будинку своєї матері, який жодним чином не був пристосований, як укриття. Під час перебування у погребі неповнолітні діти були змушені вночі спати на ящиках та у візочку, а позивач здебільшого не мала змоги відпочити повноцінно за постійного нервового тягаря, розуміння цього факту та того, що навіть у погребі ризикують своїм життям і можуть загинути у будь який момент лютою смертю, ще більше впливали на моральні страждання. 
Майже місяць перебування у погребі, постійне занепокоєння про майбутнє дітей, відсутність води, тепла - все це зводило з розуму, було прийнято рішення шукати прихісток у інших, більш віддалених від бойових дій, містах України. Однак враховуючи, що позивач не маю житла за межами ТГ Чугуїв, то це було доволі складно, бо усі родичі за волею долі у рф. Дітей під обстрілами позивач із матір`ю змушена була пішки, через розбитий авіабомбами міст від будинку, взявши лише ті речі, які могли нести в руках, з величезними страхами за життя вирушити до м. Кропивницький. Поки родина виїжджала з Харківської області, навколо лунали вибухи, вони бачили палаючі та зруйновані будинки, і позивач весь цей час потерпала за життя своєї сім`ї та своє власне життя, життя матері та діда. Дітей під час вибухів поруч, коли вибиралися до Харкова та по окружній, позивач ховала під ковдрою. Це найжахливіші спогади її життя.
У Кропивницькому їх приютила однокласниця - ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 . Це була однокімнатна квартира, де крім позивача з дітьми мешкало ще чотири дорослі людини, ще двоє діток та тварини. Мешканці підтримували один одного, позивач та її діти отримали статус ВПО, котрий на сьогодні скасовано. 
Саме там позивача настигла жахлива звістка, що її чоловік - ОСОБА_9 зник безвісти під час бойових дій н.п. Клинове Донецької області. Цей нестерпний біль, самотність та безпорадність позивач маю переживати кожного дня, продовжує пошуки та сподіваюсь на диво. Вже 3 роки та 2 місяці позивач вимушено проживає під постійними страхом за життя, її діти не мають змоги отримувати повноцінний розвиток в навчанні та вільно дихати повітрям, бо часті тривоги, але позивач вкладає себе в їх майбутнє. ЇЇ донька хоча і тренується у підвалі, але із командою від ДДЮТ м. Чугуїв беруть участь у національних змаганнях і мають не аби який успіх, займається співом, інші заняття лише он-лайн. Для молодшого сина (йому виповнилося 4 роки) поки нема більш-менш безпекового розвитку, тож найбільше розвиваються вдома, також 2 години відвідують Дистанційну середню групу №2 ЗДО 8 в м. Чугуїв. Діти позивача мають статус дитини, яка постраждала в наслідок воєнних дій та збройних конфліктів - Наказ від 30.12.2024 № 1865 та № 1866 Чугуївської МВА Чугуївського району Харківської області. Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих моральних страждань, істотних порушень її та її дітей конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які вона, її родина відчувають вже більш, ніж 3 роки через неможливість спокійно проживати на рідній землі та користуватись належними нам правами, спілкуватись з близькими, погіршений стан здоров`я, позивач вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у сумі 150000,00 євро, що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 6714105,00 гривень. 
Саме російська федерація несе відповідальність як за матеріальну, так і за моральну шкоду, з огляду на обґрунтування, що було наведене вище, російська федерація здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
У зв`язку з викладеним просить стягнути з відповідача на свою користь вказану суму, встановивши факт того, що вона є потерпілою внаслідок збройної агресії рф.
В судове засідання позивач не з`явилась, у позові просила про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку. Відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило.
У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно, до статті 280 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Судом враховується, що Верховним Судом у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 (провадження № 61-18782св21) викладено правову позицію, відповідно до якої у цій категорії спорів про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому зазначено, що оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. А отже, і направляти до посольства цієї країни запит на згоду про участь у справі і зупиняти провадження у справі до отримання відповіді від останньої або повідомлення про вручення такого запиту не потрібно.
Разом із тим, у зв`язку з порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС російської федерації про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992.
Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в російській федерації та російської федерації в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Комунікація МЗС з органами влади російської федерації також не здійснюється.
Отже, подальше застосування зазначеного вище алгоритму з отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється.
З урахуванням наведеного вище суд, відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК України, вважає за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності учасників справи.
Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади №2024/013839703 від 15.11.2024 (а.с.18).
ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 11.07.2024 (а.с.19). ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади «№2024013839652 від 15.11.2024 (а.с.21).
ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про народження від 11.07.2024 (а.с.22, батьками зазначено ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ), копію рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 11.12.2019 у справі №636/3702/19 (а.с.25, розірвано шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 ), копію свідоцтва про шлюб від 11.07.2024 (а.с.5, зареєстрованого між ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дружині присвоєно прізвище - « ОСОБА_12 »). ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади №2024/013879154 від 15.11.2024 (а.с.24).
Надано до суду документи щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 :
- витяг з реєстру територіальної громади №2024/015051557 від 17.12.2024 (а.с.26), згідно якого вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- копію паспорта ОСОБА_5 (а.с.27);
- копію свідоцтв про право на спадщину за законом від 12.02.2018 (а.с.28, 29), згідно якого остання є власником будинку АДРЕСА_2 та відповідної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 .
Надано також пояснення ОСОБА_7 (а.с.31) та ОСОБА_6 (а.с.34), з яких вбачається, що ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_3 у період з 24.02.2022 по 14.03.2022 переховувалися у погребі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , після чого прийняли рішення про евакуацію у м. Кропивницький.
Наявні в матеріалах справи також фотокопії з зображенням дітей від 01.03.2022 та 25.02.2022 (а.с.37-39), з яких неможливо встановити де саме зроблено фото та хто саме на них зображений.
Надано до суду також:
- Копію довідки від 20.04.2022 про взяття на облік ВПО ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.40);
- копії дипломів з танцювальних конкурсів на ім`я ОСОБА_14 (а.с.41-44);
- копії наказів про надання статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів №1865 від 30.12.2024 стосовно ОСОБА_3 (а.с.45), №1866 від 30.12.2024 стосовно ОСОБА_10 (а.с.46);
- копію паспорта ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.47);
- копію витягу з єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20241205-558 від 05.12.2024, згідно якого ОСОБА_9 зник безвісти на території бойових дій (а.с.48);
- копію сповіщення сім`ї №23 від 15.07.2022, згідно якої старший солдат ОСОБА_9 зник безвісти 10.07.2022 під час бойових дій у районі н.п. Клинове Донецької області (а.с.49);
- копію посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_9 (а.с.50).
Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
При цьому, згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч .ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Так судом встановлено, що Указом Президента України №64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено.
Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема востаннє Указом Президента України від 20.10.2025 № № 793/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 4643-IX від 21.10.2025, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 05 листопада 2025 року строком на 90 діб, та такий продовжує діяти на даний час.
Відповідно до п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19 грудня 2016 року).
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті1,3 Основного Закону України).
Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005 року, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.
Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.
Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
У ст. 30 Загальної декларації прав людини зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації.
Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про оборону України» агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
В преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який визначає особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України, Верховною Радою України, ґрунтуючись на Декларації про державний суверенітет України та Конституції України, підкреслено, що суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах міжнародно визнаного державного кордону є цілісною і недоторканною, Україна не визнає тимчасову окупацію Російською Федерацією частини її території, підтверджує своє невіддільне суверенне право на відновлення і збереження її територіальної цілісності в межах міжнародно визнаного державного кордону.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою засуджує військову агресію Російської Федерації проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Ці факти встановлені у тому числі Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №210/4458/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 серпня 2017 року у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Силові дії Російської Федерації, що тривають з лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.
Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню за нормами ч. 3 ст. 82 ЦПК України), на території України ведуться бойові дії та відбулася окупація частини території України.
Згідно з ч. 1ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Частиною 1ст. 48 вказаного Закону визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.
Згідно ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
Згідно з переліком територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженим наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 11.07.2023 № 197, м. Чугуїв, Харківської області та Харківська область перебувають у переліку територій на який ведуться (велися) активні бойові дії.
Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Наказ Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 № 376, Чугуївська МТГ відноситься до переліку територій можливих бойових дій.
Позивач у позові просить встановити юридичний факт, що вона є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України.
Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку.
Згідно з ч.1ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до положень ст.ст. 318, 319 ЦПК України при встановлення факту, що має юридичне значення заявником повинно бути зазначено мету встановлення факту, а судом, відповідно, у рішенні суду зазначено мету встановлення факту, що має юридичне значення.
Позивачем у позовній заяві жодним чином не зазначено та не обґрунтовано мету, з якою вона просить встановити факт того, що вона є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії рф проти України, у зв`язку з чим в цій частині позов не підлягає задоволенню. 
Як вбачається з уточненої позовної заяви, позивач просить стягнути з російської федерації в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої збройною агресією, суму 150000 євро, що на момент подачі позову еквівалентно 6714105.00 грн.
Так, суд зазначає наступне, згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Частиною 2ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до роз`яснень Пленуму ВСУ, викладеного в Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується російською федерацією (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни, позивачка разом із дитиною була вимушена виїхати з місця проживання, у зв`язку з чим вона зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, хвилюванні за долю свого майна, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, характер вимушених змін у її житті, глибину фізичних та душевних страждань внаслідок втрати можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, порушення нормальних життєвих зв`язків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості суд вважає, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивачки є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок російської федерації, у сумі 3000000,00 грн (три мільйони грн.), і що така компенсація має бути стягнута судом саме в національній валюті, оскільки підстави для відшкодування завданої шкоди в іноземній валюті в даному випадку діючим законондавством України не передбачені та позивачем не обгрунтовані жодним чином.
При цьому, суд звертає увагу на ті обставини, що матеріали справи не містять доказів реєстрації дитини позивача ОСОБА_10 як внутрішньо переміщеної особи на території м. Кропивницький, будь-які інші докази цієї обставини в матеріалах справи також відсутні.
Згідно з ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З огляду на наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача - держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір в розмірі 45000 грн.
Керуючись ст.ст.12,13,81,82,141,263-265,280,354 ЦПК України, ст.1166,1167 ЦК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії - задовольнити частково.
Стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000000,00 грн (три мільйони гривень).
Стягнути з держави Російська Федерація на користь держави Україна судовий збір в розмірі 45000,00 грн (сорок п`ять тисяч гривень).
В іншій частині в задоволенні позову відмовити
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду виготовлено 02.02.2026.

Суддя О.О. Золотоверха