Справа № 162/1227/25
Провадження № 3/162/12/2026

ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року селище Любешів
Любешівський районний суд Волинської області у складі 
головуючого судді Цибень О.В., 
з участю секретаря судового засідання Будько І.М.,
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_1 - адвоката Клубука О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу, що надійшла із ВПД №1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського РВП ГУНП у Волинській області, про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 
за ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП),-
ВСТАНОВИВ:
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення від 03.12.2025 серії ЕПР1 №530903 ОСОБА_1 цього дня о 19 год 59 хв у сел. Любешів по вул. Незалежності керував транспортним засобом марки «Jeep Cherokee», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд зі згоди водія проводився у встановленому законом порядку із застосуванням приладу «Драгер 6810» на місці зупинки транспортного засобу, результат огляду – 1.77 проміле. Водія відсторонено від керування транспортним засобом. У зв`язку з вказаним, ОСОБА_1 інкримінується порушення вимоги п.2.9а Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 , не заперечивши факту вживання алкоголю перед керуванням транспортним засобом та проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, вказав, що змушений був їхати в аптеку по ліки, які закінчувалися, оскільки є особою з інвалідністю.
Адвокат Клубук О.П. зазначив, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності, тому його дії не є адміністративним правопорушенням, тому просив закрити провадження у справі.
Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, його представника, дослідивши письмові та електронні докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов таких висновків.
Об`єктивно вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП, підтверджується письмовими поясненнями останнього, протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №530903 від 03.12.2025, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, паперовою роздруківкою результатів тесту №6740, зобов`язанням про відсторонення від керування транспортним засобом від 03.12.2025, рапортом поліцейського СРПП В. Семенюка, відео- та іншими матеріалами справи.
ОСОБА_1 у судовому засіданні не заперечив обставин, викладених у протоколі.
Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом стороною захисту не заперечується, вжиття алкогольних напоїв підтверджено самим ОСОБА_1 та результатом тесту приладу «Драгер».
Посилання адвоката на стан крайньої необхідності суд вважає неспроможними, оскільки ст.18 КУпАП передбачає вчинення дій для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Так, в постанові від 21 грудня 2018 року, в справі № 686/5225/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зауважив, що у разі вчинення особою діяння у стані крайньої необхідності така особа не лише звільняється від адміністративної відповідальності, а такі дії взагалі не розглядаються як адміністративне правопорушення, оскільки в діянні немає ознаки вини.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам.
Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто, засобами не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.
В рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати (далі Суд) постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
У даному випадку вказані ОСОБА_1 обставини не є тими у розумінні ст.18 КУпАП, які б свідчили про його дії у стані крайньої необхідності, та такі не підтверджені жодними доказами.
Отже, з наведених стороною захисту тверджень неможливо зробити висновок, що для запобігання небезпеки, що загрожує, не було іншого шляху, не пов`язаного із керуванням саме ОСОБА_1 автомобілем.
З огляду на вказане суд доходить висновку, що у цій ситуації відсутні підстави для застосування положень ст. 18 КУпАП.
За таких обставин, відповідно до ст.252 КУпАП, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 міститься склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Враховуючи вимоги ст.23, 33 КУпАП, характер вчиненого ОСОБА_1 діяння та всі обставини справи, вважаю, що останньому потрібно обрати стягнення за санкцією ч.1 ст. 130 КУпАП - у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.
Разом з тим, суд враховує, що сума штрафу у вказаному конкретному випадку для особи, яка притягається до відповідальності є значною та буде завідомо надмірним тягарем для ОСОБА_1 , а тому унеможливить належне виконання судового рішення.
Частиною 2 ст. 301 КУпАП передбачено, що відстрочка виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу (за винятком стягнення штрафу на місці вчинення адміністративного правопорушення) здійснюється в порядку, встановленому законом.
Таким чином, КУпАП передбачає право суду застосувати відстрочку виконання постанови, за наявності для цього підстав, в тому числі щодо стягнення штрафу, але не визначає порядку і строків застосування такої відстрочки. Положення про відстрочку виконання постанови до одного місяця застосовуються виключно до стягнень, відмінних від штрафу.
Хоча за національним законодавством існує чітке розмежування між адміністративною і кримінальною відповідальністю, норми КУпАП так само як і Кримінального кодексу України мають каральний характер, і санкції у виді штрафів за деякі адміністративні правопорушення навіть перевищують розміри штрафів за злочини.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував про розповсюдження гарантій ст. 6 Конвенції у її кримінальній частині на осіб, які обвинувачуються у вчиненні адміністративних правопорушень («Лучанінова проти України», «Гурепка проти України»). Таких же висновків дотримується комітет ООН з прав людини при застосуванні статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.
Нормами Кримінального кодексу України передбачено право суду розстрочити сплату штрафу до одного року з урахуванням майнового стану особи (ч. 4 ст. 53 КК України).
Як відстрочка так і розстрочка виконання штрафу мають на меті дотримання розумної пропорційності між накладеним стягненням і конкретним становищем особи, щоб таке стягнення не було завідомо надмірним тягарем, і було можливим до виконання.
Таким чином, оскільки положення КУпАП передбачають право суду застосувати відстрочку виконання постанови у виді штрафу, відсутність деталізації порядку і строку її застосування не можуть нівелювати право на відстрочку виконання загалом, і тому суд вважає справедливим застосувати відстрочку виконання постанови у справі в частині стягнення штрафу на строк шість місяців.
На підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Просудовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи.
Керуючись ст. 40-1, ч.1 ст. 130, ст. 283, 284 КУпАП, суд
УХВАЛИВ:
Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік (рахунок № UA588999980313050149000003001; отримувач: ГУК у Волинській області/Волинська область/21081300; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); МФО: 899998; код отримувача (ЄДРПОУ): 38009371; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код класифікації доходів бюджету: 21081300).
Відстрочити виконання постанови у частині накладення штрафу на 6 (шість) місяців.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу із ОСОБА_1 стягнути подвійний його розмір, визначений цією постановою.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Постанова може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд протягом десяти днів з дня її винесення. 
Повний текст постанови складено 22.01.2026. 

Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ