ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м.Дніпро Справа № 908/1503/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:  Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Кощеєва І.М., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” та Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 (суддя Мірошниченко М.В.)
у справі № 908/1503/25 
за позовом Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області
до відповідача Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” 
про стягнення 34 936,80 грн. 

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області звернулася Степненська сільська рада Запорізького району Запорізької області з позовом до Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” про стягнення заборгованості за договором від 16.05.2006 оренди земельної ділянки, кадастровий номер 2322186800:01:002:0031, площею 52,6196 га, розташованої на території Наталівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту, за період 2023 – 2024 роки в розмірі 34936,80 грн. 
Від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, посилаючись на те, що відповідачем 24.06.2025 добровільно сплачено на користь позивача заборгованість у сумі 34936,80 грн. Відповідач надав копію платіжної інструкції №14 від 24.06.2025 про сплату орендної плати за 2023 та 2024 роки в сумі 34936,80 грн.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 закрито провадження у справі № 908/1503/25. Повернуто на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області з Державного бюджету України судовий збір у сумі у сумі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім грн. 00 коп.) сплачений платіжною інструкцією №104 від 19.05.2025. Стягнуто з Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. (вісім тисяч грн. 00 коп.). В іншій частині клопотання Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишено без задоволення.
Не погодившись з вказаною ухвалою Фермерським господарством “Тюльпан-АСД” подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить змінити ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 року у справі № 908/1503/25 шляхом виключення з її мотивувальної частини висновку про те, що предметом спору є стягнення заборгованості з орендної плати, а не сплаченої орендної плати за 2023,2024 рік. Судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом – ч. 1 ст. 14 ГПК України. Позивач звертаючись до суду з позовом, просив стягнути з Відповідача, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, несплачену орендну плату за 2023 та 2024 рік, а не заборгованість з орендної плати. Зазначені обставини підтверджуються як змістом самої позовної заяви (мотивувальної та прохальної частини) так і інформацією про справу №908/1503/25, розміщеною на сайті Судової влади України. Крім того, згідно з інформацією Головного управління ДПС у Запорізькій області, яка наявна в матеріалах справи, у Відповідача заборгованість зі сплати орендної плати відсутня. Таким чином суд першої інстанції, зазначивши у мотивувальній частині про те, що предметом спору є стягнення з Відповідача заборгованості з орендної плати, а не несплаченої орендної плати, фактично вийшов за межі заявлених позовних вимог (змінив предмет позову).
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025 апеляційну скаргу Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25 залишено без руху. Скаржнику надано строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду докази сплати судового збору у розмірі 2 422,4 грн.
Апелянтом усунено недоліки апеляційної скарги. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 11.12.2025 о 10 год. 30 хв.
Не погодившись з ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить змінити ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 року у справі № 908/1503/25 в частині розподілу між сторонами судових витрат та ухвалити нове рішення, яким клопотання Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про включення до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції, їх стягнення з Фермерського господарства "Тюльпан-АСД" задовольнити у повному обсязі. Стягнути з Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15 000, 00 грн. В іншій частині ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25 залишити без змін.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок щодо невідображення в актах приймання-здавання наданих правничих послуг часу, витраченого адвокатом на надання послуг, оскільки договором та актами встановлено фіксований розмір гонорару, що не забороняється процесуальним законом та відповідає сталій судовій практиці Верховного Суду. Висновок суду першої інстанції, що «заявлені витрати на професійну правничу допомогу є явно завищеними не відповідає обставинам справи», не враховує значення справи для сторін, пов`язаність справи №908/1503/25 зі справою №908/1461/25, що розглядається Господарським судом Запорізької області, про що неодноразово заявляв безпосередньо сам відповідач в заявах по суті справи. Судом першої інстанції безпідставно зроблено висновок щодо невідображення в актах приймання-здавання наданих правничих послуг часу, витраченого адвокатом на надання послуг, оскільки договором та актами встановлено фіксований розмір гонорару, що не забороняється процесуальним законом та відповідає сталій судовій практиці Верховного Суду. Відповідач сплатив заявлену до стягнення суму під впливом доказової бази, зібраної у справі позивачем, усвідомлюючи неминучість судового рішення про задоволення позову. Таким чином, з урахуванням визнання позову відповідачем, усі понесені органом місцевого самоврядування витрати на професійну правничу допомогу адвоката повинні бути стягнути зі сторони, яка допускала неналежне виконання умов договору оренди земельної ділянки.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025 апеляційну скаргу Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25  залишено без руху. Скаржнику надано строк 10 днів з дня вручення ухвали усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду докази надіслання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів на адреси всіх учасників справи.
Апелянтом усунено недоліки апеляційної скарги. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25. Об`єднано апеляційну скаргу Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні з викликом сторін на 11.12.2025 о 10 год. 30 хв.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги та зазначає, що терміни («заборгованість» та «несплачена сума») вказують на невиконане фінансових зобов`язань. У контексті справи № 908/1503/25 терміни «несплачена орендна плата» та «заборгованість зі сплати орендної плати» стосуються невиконання ФГ «Тюльпан АСД» (орендарем) перед Степненською сільською радою (орендодавцем) зобов`язань, що виникли з договору оренди землі. Відтак, обидва терміни є тотожними за смислом (трактуванням). ФГ «Тюльпан-АСД» у апеляційній скарзі щодо відсутності заборгованості зі сплати орендної плати посилається на відомості органу податкової служби. Проте як вбачається з листа Головного управління ДПС у Запорізькій області від 21.04.2025 за № 4124/5/08-01-04-01-05, наявного в матеріалах справи (додаток 13 до відзиву Степненської сільської ради) нарахування ФГ «Тюльпан-АСД» орендної плати за землю зазначені відповідно до поданих орендарем податкових декларацій з плати за землю, а сплачені ФГ «Тюльпан-АСД» кошти – відповідно до інтегрованої картки платника податків. Таким чином, ФГ «Тюльпан-АСД» сплатило все, що самостійно собі порахувало в Податковій декларації з плати за землю. Тому заборгованість за самостійно нарахованими (узгодженими) податковими зобов`язаннями у ФГ «Тюльпан-АСД» відсутня. Проте, ФГ «Тюльпан-АСД» занизило значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, к.н. 2322186800:01:002:0031, з розрахунку на одиницю площі земельної ділянки та річної суми орендної плати (стовпець 15 та стовпець 18 Податкової декларації на землю, відповідно), про що було зазначено Степненською сільською радою у відзиві, письмових поясненнях та заявах, наявних в матеріалах цієї справи. Різниця між дійсними сумами орендної плати відповідно до нормативної грошової оцінки земельної ділянки та самостійно нарахованими ФГ «Тюльпан-АСД» заниженими зобов`язаннями зі сплати орендної плати (заборгованість/несплачена орендна плата) є предметом позову. 24.06.2025 під час розгляду цієї справи ФГ «Тюльпан-АСД» сплатило у повному обсязі суму, що була предметом позову. Згідно платіжної інструкції № 14 від 25.06.2025 (додано до заяви відповідача про закриття провадження у справі) підставою платежу зазначено (дослівно): «Орендна плата за 2023 та 2024 рiк, земельна ділянки к.н. 2322186800:01:002:0031, площею 52,6196 га». Тобто 25.06.2025 орендар сплатив орендну плату за 2023 та 2024 рік, а отже беззаперечно визнав факт наявності заборгованості зі сплати орендної плати за попередні податкові періоди та неналежне невиконання своїх обов`язків за договором оренди землі.
В судове засідання 11.12.2025 представники сторін не з`явились. Були повідомлені про час розгляду справи. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Відповідно до ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 у справі №910/12842/17 зазначав, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18 зробив правовий висновок, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Таким чином відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення; при цьому не повинні створюватися в зайвий раз передумови для порушення процесуальних строків розгляду справи.
Враховуючи те, що суд визнав необов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази належного їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання, колегія суддів вважає можливим здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними матеріалами.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи Степненська сільська рада Запорізького району Запорізької області звернулась до господарського суду з позовом до Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” про стягнення несплаченої орендної плати заборгованості за договором від 16.05.2006 оренди земельної ділянки, кадастровий номер 2322186800:01:002:0031, площею 52,6196 га, розташованої на території Наталівської сільської ради Запорізького району Запорізької області за межами населеного пункту, за період 2023 – 2024 роки в розмірі 34936,80 грн. 
В обґрунтування поданого позову позивач зазначав, що ФГ «Тюльпан-АСД» сплатило не у повному обсязі орендну плату за договором оренди земельних ділянок, які згідно умов договору розраховував сам орендар. Степненська сільська рада періодично здійснює заходи контролю платниками податків орендної плати за землю. Після проведеної перевірки було виявлено, що ФГ «Тюльпан-АСД» у Податкових деклараціях з плати за землю за 2024 та 2023 роки зазначило занижені значення, з огляду на що відповідач сплатив у повному обсязі орендну плату за договором оренди земельної ділянки, Несплачена орендна плата за 2024 рік та 2023 рік за договором оренди земельної ділянки, к.н. 2322186800:01:002:0031, становить: 17 902,77 грн. + 17 034,03 грн. – 34 936,80 грн.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 26.05.2054 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №908/1503/25.
25.06.2025 від відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, посилаючись на те, що Фермерським господарством “Тюльпан-АСД” 24.06.2025 добровільно сплачено на користь позивача заборгованість у сумі 34936,80 грн. Відповідач надав копію платіжної інструкції №14 від 24.06.2025 про сплату орендної плати за 2023 та 2024 роки в сумі 34 936,80 грн.
Ухвалою господарського суду від 11.07.2025 закрито провадження у справі №908/1503/25. Повернуто на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області з Державного бюджету України судовий збір у сумі у сумі 3028,00 грн. (три тисячі двадцять вісім грн. 00 коп.) сплачений платіжною інструкцією №104 від 19.05.2025. Стягнуто з Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. (вісім тисяч грн. 00 коп.).
В обґрунтування вказаної ухвали господарський суд зазначив, що після відкриття провадження в даній справі відповідач сплатив заборгованість у повному обсязі, що підтверджується копією платіжної інструкції №14 від 24.06.2025 про сплату орендної плати за 2023 та 2024 роки в сумі 34936,80 грн. та є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору. Окрім того щодо заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000,00 грн. господарський суд вказав, що справа №908/1503/25 розглядається судом у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, заявлені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. на складання позовної заяви та в розмірі 5000,00 грн. на складання відзиву з доповненням є явно завищеними порівняно з ціною позову. Ціни на аналогічні послуги адвокатів у справах Господарського суду Запорізької області, зазвичай, є меншими. З огляду на критерій розумності та співмірності судових витрат, обсяг виконаної адвокатом роботи (наданих послуг), цін на аналогічні послуги, суд дійшов висновку, що сума витрат позивача на професійну правничу допомогу підлягає зменшенню, та підлягає стягненню, зокрема, за підготовку та подачу позову в сумі 5000,00 грн., на подачу відповіді на відзив з доповненням – 3000,00 грн.
Фермерське господарство “Тюльпан-АСД” звертаючись з апеляційною скаргою звертає увагу, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, зазначивши в тексті ухвали, про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати замість несплаченої орендної плати, як зазначав позивач у позові. 
Положеннями статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За приписами частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В свою чергу, частини 3 та 4 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України визначають, що позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Суд зазначає, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову – факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
При цьому, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити з його ефективності, тобто вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права без необхідності повторного звернення до суду, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Близькі за змістом висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність відповідного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Відтак, на позивача покладено обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Отже підставою для звернення до суду є наявність порушеного права та звернення про здійснення його захисту особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Позивач звернувся з позовними вимогами у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем щодо своєчасного та повного внесення орендної плати за Договором оренди земельної ділянки від 16.05.2006, з урахуванням додаткових угод.
Вказаним договором сторони погодили всі істотні умови, у тому числі і порядок обчислення та внесення орендної плати. 
Зокрема, в пункті 8 Договору від 16.05.2006 сторонами було погоджено, що «Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та у розмірі: 50 грн. 00коп. (п`ятдесят гривень 00 копійок) на рік за 1 га. За земельну ділянку загальною площею 52,6196 га орендна плата складає 2 630 грн. 98 коп. (дві тисячі шістсот тридцять гривень 98 копійок) на рік. В суму орендної плати входить земельний податок. Орендна плата за земельну ділянку вноситься до місцевого бюджету Наталівської сільської роди Запорізького району Запорізької області на р/р № 35416001001767 и УДК Запорізькій області, МФО 813015, код ЄДРПОУ 25478984, код платежу 15050200». 
Згідно пункту 9 Договору обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. 
В подальшому, Додатковою угодою від 13.06.2018 сторонами було поновлено договір оренди землі від 16.05.2006 та внесено зміни в пункт 8 Договору від 16.05.2006, викладено його в наступній редакції: «Річна орендна плата становить 12% (дванадцять відсотків) від нормативної грошової оцінки землі та вноситься орендарем у грошовій формі». 
Додатковим договором від 15.08.2019 пункт 8 Договору від 16.05.2006 викладено в такій редакції: «Річна орендна плата становить 6 % (шість відсотків) від нормативної грошової оцінки землі. Форма орендної плати грошова за весь період оренди.».
Окрім того згідно п.10 Договору орендна плата вноситься у такі строки: щомісячно річними частинами не пізніше 15-го числа поточного місяця. 
Отже сторони в договорі погодили розмір та порядок обчислення, а також строк внесення орендної плати. 
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі" Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Положеннями п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Відповідно до статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки; платник орендної плати - орендар земельної ділянки; об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
При цьому розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 статті 288 Податкового кодексу України).
Пунктом 288.5 статті 288 Податкового кодексу України передбачено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. 
За змістом пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі (п.286.2 статті 286 Податкового кодексу України).
Таким чином в силу викладених норм закону орендар самостійно обчислює суму орендної плати, з урахуванням коефіцієнту погодженого сторонами в договорі та сплачує її у визначені ним строки. 
Як вбачається з матеріалів справи, згідно податкової звітності, відповідачем нараховано та сплачено орендну плату за 2024 рік у розмірі 22 618,00 грн./га; за 2023 рік 21 520,46 грн./га.
Тоді як згідно умов договору орендна плата, з урахуванням коефіцієнту 6% має складати 71 409,01 грн. – 2024 рік, 67 943,87 грн. – 2023 рік.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За загальним правилом, заборгованість з орендної плати — це невиконане або несвоєчасно виконане орендарем грошове зобов`язання, яке виникає у разі несвоєчасної або неповної оплати за користування земельною ділянкою у строки встановлені умовами договору. 
Враховуючи, що відповідачем не виконано зобов`язання у повному обсязі щодо внесення орендної плати у строки встановлені умовами договору, у останнього виникла заборгованість у розмірі недоплаченої орендної плати у сумі 34 936,80 грн. 
Згідно наданих в матеріали справи копії платіжної інструкції №14 від 24.06.2025 орендну плату за 2023 та 2024 роки в сумі 34936,80 грн. відповідачем внесена у 2025 році, тобто з порушенням строків встановлених умовами договору. 
Як несплачена орендна плата так і заборгованість з орендної плати - це невиконання орендарем договірних зобов`язань, у строки встановлені умовами договору та є підставою, у тому числі, для примусового стягнення боргу.
Отже «несплачена орендна плата» у строки встановлені умовами договором за своєю суттю і є «заборгованістю з орендної плати», а дані поняття є тотожними за своїм змістом, оскільки йдеться про стягнення одного й того ж грошового зобов`язання, з огляду на що, апеляційний суд зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги, що суд вийшов за межі позовних вимог зазначивши що позивач звернувся до відповідача з вимогами про стягнення заборгованості. 
Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не довів порушення судом норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування чи зміни прийнятого ним рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області апеляційний суд зазначає наступне. 
Згідно ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
За змістом ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Варто зауважити, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18).
Враховуючи положення ст. 28 Правил адвокатської етики, адвокату необхідно дотримуватись принципу розумного обґрунтування розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.
Згідно ст. 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Як передбачено п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).
Згідно ч.ч. 3-5 ст. 126 зазначеного Кодексу для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналіз відповідних норм процесуального закону засвідчує, що реалізація принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в декілька основних етапів:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Апеляційний суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що ч. 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, суд, який вирішує питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, має надавати оцінку тим обставинам, щодо яких є заперечення у клопотанні іншої сторони, а також її доказам невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності. Окрім того, суд, виконуючи вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, має чітко зазначити, яка з вимог частини четвертої статті 126 ГПК України була не дотримана при визначенні розміру витрат на оплату послуг адвоката, оскільки лише з цих підстав можна зменшити розмір витрат, який підлягає розподілу між сторонами.
Поряд із загальним правилом розподілу судових витрат, визначеним у частині четвертій статті 129 ГПК України, у частині п`ятій цієї норми визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Такий правовий висновок є усталеним та викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 129 цього Кодексу.
При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
До того ж суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 ГПК України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивач у позовній заяві зазначив, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом справи судом першої інстанції, у розмірі 15 000,0 грн.
Від представника позивача надійшла заява про включення до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 та стягнути їх з відповідача. 
На підтвердження витрат позивачем в матеріали справи надано Договір №1 про участь Адвоката у цивільному, кримінальному, господарському, адміністративному провадженні, провадженні по справах про адміністративне правопорушення від 10.01.2025, укладени1й між Гайдук Сергієм Павловичем (адвокат) та Степненською сільською радою Запорізького району Запорізької області, згідно умов якого адвокат зобов`язався надавати необхідну правову допомогу клієнту, а клієнт зобов`язався виплатити адвокату гонорар за надання юридичних послуг представнику (захиснику). 
Відповідно до п.5.1., 5.3 Договору за надання правової допомоги клієнт зобов`язується сплачувати адвокату гонорар щомісячно. Щомісячна сума гонорару залежить від об`єму наданих адвокатом юридичних послуг та підтверджується рахунком-фактурою та Актом приймання-здавання наданих послуг. 
Окрім того позивачем надано Акт №13-S приймання-здавання наданих послуг від 25.06.2025, згідно якого позивачу надано послуги з підготовки позовної заяви вартістю 10 000,00 грн. та підготовку відповіді та доповнення до відповіді на відзив вартістю 5 000,00 грн. Загальна вартість наданих послуг 15 000,00 грн. 
В пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення Європейський суд з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23.01.2014, "Горковлюк та Кагановський проти України" від 04.10.2018).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, зазначив, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом.
Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але і враховуючи також те, чи були вони розумними (§55).
З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи вказане питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
У пункті 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (див також п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Верховним Судом у додатковій постанові від 05.08.2019 у справі № 911/1563/18, зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 903/390/18.
Відповідач подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги та зазначив, що ним добровільно сплачено суму заборгованості. Окрім того в провадженні господарського суду перебуває аналогічна справа №908/1505/25, де адвокатом була виконана аналогічна робота. Тобто фактично адвокат виконував роботу з підготовки з підготовки та подання позовної заяви та відповіді на відзив лише один раз. При цьому по кожній справі заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. Також відповідач звертає увагу, що розмір витрат на правову допомогу становить майже 50% від ціни позову, що не відповідає критерію співмірності. 
Господарським судом було досліджено акт виконаних робіт та наведено підстави неврахування вартості зазначених в ньому послуг, у заявленому розмірі. Дослідивши подані докази понесення витрат на правничу допомогу, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення поданої заяви. 
Судова колегія акцентує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (постанова Верховного Суду викладений від 28.11.2019 у справі №914/1605/18).
Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); предметом позову та значенням справи для сторони, колегія зазначає, що господарський суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу та стягнення з відповідача 8 000,00 грн. 
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає за доцільне додатково звернутися до нещодавньої практики ЄСПЛ з цього питання. Зокрема, у рішенні від 18.02.2022 у справі "Чоліч проти Хорватії" ЄСПЛ зазначив (п. 77), що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі.
Тобто ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Положеннями статей 74, 77 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Апелянтами не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів суду наведених в оскаржуваній ухвалі та не навели змістовних аргументів щодо підстав для внесення змін чи неправильного вирішення судом питання розподілу судових витрат.
З огляду на вищевказане, колегія суддів відхиляє доводи скаржників, наведені ними у апеляційних скаргах, як необґрунтовані.
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційним судом не встановлено, відповідно відсутні підстави для зміни або скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі №908/1503/25.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг на підставі положень ст. 129 ГПК України покладаються на їх заявників.
Керуючись статтями 123, 124, 126, 129, 232-236, 244, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства “Тюльпан-АСД” на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25 залишити без задоволення.
Ухвалу господарського суду Запорізької області від 11.07.2025 у справі № 908/1503/25 залишити без змін.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фермерське господарство “Тюльпан-АСД”.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 04.02.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя І.М.Кощеєв

Суддя А.Є. Чередко