ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 161/5555/24
провадження № 51-3144км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 , 
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 лютого 2025  року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 2 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за  № 62024140130000103, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в с. Малоянисоль Маріупольського району Донецької області, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 111 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Луцький міськрайонний суд Волинської області вироком від 3 лютого 2025 року засудив ОСОБА_7 за частиною другою статті 111 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна в умовах спеціального судового провадження «in absentia».
На підставі статей 54, 55 КК позбавив його спеціального звання лейтенанта внутрішньої служби і права обіймати посади в органах державної влади та  місцевого самоврядування, органах державного управління і контролю, правоохоронних органах, підприємствах та організаціях державної чи комунальної власності на строк 3 роки.
Ухвалено обчислювати початок строку відбування ОСОБА_7 покарання з моменту виконання вироку, а саме з моменту фактичного затримання. 
За встановлених судом фактичних обставин, які детально викладені у вироку, наказом начальника Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» від  29  січня 2021 року № 9/ОС-21 ОСОБА_7 призначено на посаду молодшого інспектора 2 категорії відділу режиму і охорони і в листопаді 2021 року його переведено на посаду оперуповноваженого оперативного відділу цієї установи.
Згідно з Положенням про Державну установу «Маріупольський слідчий ізолятор», затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 1 березня 2020 року № 892/5, Маріупольський слідчий ізолятор є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби, відповідно до чинного законодавства здійснює правозастосовні та правоохоронні функції.
ОСОБА_7 , обіймаючи посаду оперуповноваженого оперативного відділу Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор», за приписами частини першої статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і  правоохоронних органів» є працівником правоохоронного органу.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.
Як визначено у статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та  правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи й  органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і  законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені в порядку, не передбаченому законом.
Розв`язання та ведення російською федерацією (далі - рф) агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, захоплення державних установ, організацій та військових частин, із 24 лютого 2022 року широко висвітлювалися засобами масової інформації, в тому числі іноземних держав, а тому були відомі ОСОБА_7 .
Після повної окупації м. Маріуполя Донецької області військовослужбовцями збройних сил рф у період з 1 по 10 квітня 2022 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи їх незаконне вторгнення на територію України, маючи проросійську позицію, в умовах воєнного стану, умисно, добровільно перейшов на бік ворога на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України, державній, економічній та інформаційній безпеці й надав представникам окупаційних військ збройних сил рф допомогу в проведенні підривної діяльності проти України.
На виконання свого умислу, з метою завдання шкоди обороноздатності та  державній безпеці України ОСОБА_7 у цей же період, точніший час органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на території Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор», перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, що виразилося в добровільному поступленні на службу до незаконного органу держави-агресора - Государственного бюджетного учреждения «Мариупольский следственный изолятор Государственной служби исполнения наказаний Министерства юстиции Донецкой Народной Республики».
Також на виконання свого злочинного умислу, спрямованого на надання окупаційним військам збройних сил рф та її представникам на території м. Маріуполя допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, з метою дискредитації дій української влади ОСОБА_7 просував ідеї проросійської спрямованості для подальшого встановлення окупаційної влади. З першої декади квітня 2022 року він систематично відвідував та ніс службу у згаданому вище незаконно створеному органі держави-агресора, носив формений одяг із  розпізнавальними знаками та символікою рф, тим самим використовуючи своє попереднє становище представника правоохоронного органу, підтримуючи в такий спосіб факт окупації як безповоротне встановлення окупаційної влади, створював у  місцевого мирного населення хибне уявлення легітимності такої псевдовлади.
Таким чином, ОСОБА_7 умисно скоїв державну зраду в умовах воєнного стану на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, надав іноземній державі або її представникам допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, тобто вчинив злочин, передбачений частиною другою статті 111 КК.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 2 липня 2025 року залишив без  задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 лютого 2025  року - без змін.
Як убачається з матеріалів справи, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 розглядалося в порядку спеціального судового розгляду за  відсутності обвинуваченого «in absentia», який показань суду не надавав, заяв, протестів та клопотань на адресу суду не подавав, а також з обов`язковою участю захисника.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала. Заперечення на касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження, оскільки сторона обвинувачення перед судами першої та апеляційної інстанцій не довела «поза розумним сумнівом» винуватості підзахисного у вчинення інкримінованого злочину. 
На його думку, обвинувачення ґрунтується на припущеннях, азібрані докази у  кримінальному провадженні є недостатніми для визнання ОСОБА_7 винуватим, оскільки показання свідків базуються на припущеннях можливої поведінки обвинуваченого, а протоколи огляду вказують, що зображена особа лише візуально схожа на ОСОБА_7 . 
Крім того, захисник зазначає, що сторона обвинувачення не спростувала обставин фізичного або психологічного примусу (статті 40 КК), з урахуванням положень статті 39 КК, адже ОСОБА_7 міг діяти не з власної волі й вимушено вступити на службу до незаконного органу держави-агресора.
На думку сторони захисту, не доведено і прямого умислу вчинення ОСОБА_7 державної зради, що впливає на розмір призначеного покарання в межах санкції частини другої статті 111 КК. 
Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 надав Суду письмові заперечення, в яких зазначає про необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення. На обґрунтування заперечень вказує на свідомість і  добровільність дій ОСОБА_7 , оскільки останній продовжує нести службу в  органах окупаційної влади. Уважає, що на оглянутих з камер внутрішнього спостереження Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор» відеозаписах, які зроблено (4  травня 2023 року) через рік після окупації м. Маріуполя, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 впізнали ОСОБА_7 . 
Позиції учасників судового провадження 
Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу захисника необґрунтованою і  просив залишити її без задоволення. Також зауважив, що допущена судами описка в дослідженому протоколі огляду не вплинула на законність й обґрунтованість судових рішень.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію учасників судового провадження, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов висновку про таке.
Верховний Суд неодноразово зазначав у рішеннях, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка  є  предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був  вчинений і обвинувачений є винним. 
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так  і  ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в  цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що  стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без  уваги частину доказів та встановлені на їх підставі обставини лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про  можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для  розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не  повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і  який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на  підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див.  постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі №  754/17019/17, від 16 вересня 2020  року у справі №  760/23459/17 та ін.). 
Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , на думку Суду, було дотримано.
Частиною першою статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та  визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За правилами статті 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. За змістом статті 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок.
Як визначено статтею 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без  задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з  яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Касаційний суд у ході перевірки матеріалів кримінального провадження встановив, що  суди дотримались зазначених вимог закону.
Як предбачено частинами першою та другою статті 438 КПК, підставами для  скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливість скасування судом касаційної інстанції судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (статті 411 КПК) чинним законом не передбачена.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Перевіривши матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , Суд установив, що суд першої інстанції за наслідком розгляду цього провадження дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильність кваліфікації його дій за частиною другою статті 111 КК. 
З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції ретельно дослідив докази і на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину обґрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_9 та  ОСОБА_10 , а також письмові докази.
Зокрема, ці свідки під час допиту в суді першої інстанції, показали, що особисто знайомі із ОСОБА_7 , разом проходили службу в Маріупольському слідчому ізоляторі, після вторгнення російських військ в Україну в ОСОБА_7 була реальна можливість виїхати з м. Маріуполя на підконтрольну територію України. Однак він добровільно, без будь-якого примусу, пішов на співпрацю з окупаційною владою і продовжив нести службу в «Мариупольском следственном изоляторе государственной службы исполнения наказаний министерства юстиции днр». Крім того, показали, що їм відомий той факт, що обвинувачений на цей час обіймає посаду в так званій государственной службе исполнения наказаний министерства юстиции днр.  
При цьому суд першої інстанції дослідив, належно оцінив і послався у вироку на  письмові докази у кримінальному провадженні: 
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, проведеного 11  січня 2024 року за участю свідка ОСОБА_11 , з якого вбачалося, що свідок упізнав серед осіб, пред`явлених на чотирьох фотознімках, відому йому особу - ОСОБА_7 , з яким він проходив службу в Державній установі «Маріупольський слідчий ізолятор»;
- протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, що проведено 12  січня 2024 року за участю свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідно до  яких останні впізнали ОСОБА_7 , з яким вони проходили службу в  Державній установі «Маріупольський слідчий ізолятор»;
- протоколи огляду від 11, 12 січня 2024 року з фототаблицями, з яких встановлено, що за участю свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 проводився огляд лазерного (оптичного) диска «Verbatim DVD-R», на якому наявні сім папок з  такими назвами: 1, 2, 24, Converter, Play, Converter (стиснута папка), Play (стиснута папка), і під час його огляду ці свідки вказали, крім іншого, що на відеозаписі є  ОСОБА_7 , якого вони знають за час проходження служби в цій установі з  2020 року. Згідно з даними протоколів свідки підтвердили, що пам`ятають зовнішність ОСОБА_7 та можуть його впізнати за зовнішніми ознаками, а  саме: віком, зростом, статурою, обличчям, взаємним розташуванням очей, носа, рота, зачіскою та кольором волосся, рухами тіла, тощо.
Отже, дослідивши й оцінивши зазначені вище докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та  взаємозв`язку, суд правильно встановив обставини кримінального провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у  державній зраді.
Підсумовуючи наведене, Суд констатує засвідчення матеріалами кримінального провадження того, що висновки місцевого суду про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог статті 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та  перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до  статті  94  цього Кодексу. Сукупність доказів, надана прокурором, відповідає вимогам статей 84 - 94 КПК, стандарту «поза розумним сумнівом», який є  складовою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника, доводи якої за змістом аналогічні доводам його касаційної скарги, апеляційний суд зі статтею 419 КПК навів переконливі мотиви й підстави, з яких виходив, визнаючи висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 111 КК, такими, що ґрунтуються на  зібраних у справі та  перевірених безпосередньо під час судового розгляду доказах, обґрунтованими й належним чином умотивованими. 
Зокрема, цей суд погодився з висновками місцевого суду про доведеність належними і допустимими доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки неведених у вироку доказів суд апеляційної інстанції не  встановив. 
Водночас апеляційний суд перевірив твердження сторони захисту про те, що  показання допитаних у судовому засіданні свідків ґрунтуються на припущеннях можливої поведінки ОСОБА_7 , і визнав такі доводи неспроможними, оскільки допитані судом свідки ствердно вказали, що усім працівникам (службовцям) Державної установи «Маріупольський слідчий ізолятор», у тому числі і  ОСОБА_7 , була надана реальна можливість виїхати із цього міста на  підконтрольну територію України, однак він залишився і пішов на співпрацю з  окупаційною владою. 
Також не була підтверджена версія захисника в суді апеляційної інстанції про можливий тиск на обвинуваченого чи його примус до переходу на  бік ворога, оскільки жодних доказів стосовно цього приводу матеріали провадження не  містять, а також їх не надала сторона захисту.
Апеляційний суд належно проаналізував усі зауваження захисту в апеляційній скарзі про наявність, на його думку, достатніх доказів і, ретельно перевіривши їх  зміст та матеріали кримінального провадження, обґрунтовано залишив скаргу без задоволення як безпідставну. 
Із зазначеними в ухвалі апеляційного суду мотивами визнання доводів сторони захисту безпідставними погоджується і Суд. Нових доводів, які би свідчили, що  справу розглянуто цим судом з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, у касаційній скарзі захисника не наведено. Ухвала апеляційного суду відповідає приписам статей 419, 370 КПК.
Отже суди першої та апеляційної інстанцій дослідили всі доступні матеріали, врахували специфіку спеціального судового провадження, надали належну оцінку доказам у їх сукупності.
Водночас Суд установив, що в окремому фрагменті мотивувальної частини судових рішень попередніх інстанцій містяться технічні описки, які були допущені під час викладу цих документів, проте такі не впливають на висновки щодо доведеності вини, не  змінюють змісту і не стосуються кваліфікуючих ознак злочину. 
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини такі технічні помилки не є підставою для скасування судових рішень. Якщо сутність доказу встановлено, то й помилки не впливають на висновки. 
Тому Суд бере їх до уваги, але не вважає такими, що вплинули на законність постановлених стосовно ОСОБА_7 судових рішень чи їх обґрунтованість.
Крім того, Суд зазначає, що кримінальне процесуальне законодавство України включає й ефективні процедури перегляду рішень як за участю сторони захисту, так  і за наявності відповідного процесуального звернення обвинуваченого, під час яких повноцінно можуть бути переглянуті як оцінка обґрунтованості обвинувачення, так і фактичні та юридичні обставини справи, що розглядалися в порядку спеціального судового розгляду за відсутності обвинуваченого «in  absentia». 
Ураховуючи те, що під час касаційного розгляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовними підставами для  скасування або зміни оскарженого судового рішення, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 лютого 2025 року та  ухвалу Волинського апеляційного суду від 2 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                                ОСОБА_3