Справа № 306/794/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        18 листопада 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючої                –        судді Кожух О.А.,
суддів                –        Джуги С.Д., Мацунича М.В., 
з участю секретаря        –        Плешинець З.П.,                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ільчук Ілля Михайлович, а також Державної казначейської служби України на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2025 року (суддя Жиганська Н. М.) у справі № 306/794/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ільчук І.М., звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України (далі: ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної бездіяльністю цього органу державної влади, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20.
Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20, яке набрало законної сили 09.03.2022, стягнуто з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
Вказував, що іншим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 у справі № 260/1063/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2024, позов ОСОБА_1 до ДКС України задоволено частково - визнано протиправною бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07.05.2021р. у справі № 306/701/20; стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10947 грн. 95 коп., що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022 до 29.10.2023 включно, та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ДКС України судові витрати у сумі 1211 грн. 20 коп.
Зазначав, що під час розгляду адміністративної справи № 260/1063/24 позивачем не було заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Посилаючись на протиправну бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання судового рішення від 07.05.2021 у справі № 306/701/20 позивач звернувся до суду із цим позовом.
Строк умисного невиконання судового рішення від 07.05.2021 у справі № 306/701/20 тривав із 11.05.2022 до 30.10.2023, більше 16 місяців. Розмір спричиненої моральної шкоди позивачем оцінено у сумі двох мінімальних заробітних плат на місяць, за 6 місяців 2022 року 78000 грн (6х13000), та за 10 місяців 2023 року 134000 грн (10 х 13400), яка загалом становить 212 000 грн.
Позивач просив стягнути з відповідача 212 000 грн моральної шкоди, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати. 

Короткий зміст вимог та доводи апеляційних скарг

Вказане рішення оскаржено в апеляційному порядку обома сторонами.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ільчук І.М., просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача 212 000 грн моральної шкоди, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20. Вказує, що суд необґрунтовано знизив розмір визначеної позивачем моральної шкоди. Зазначає, що мотиви та детальний розрахунок шкоди наведено у позовній заяві.
ДКС України посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що ДКС України відповідно до Порядку № 845, було вжито всіх необхідних заходів щодо виконання виконавчого листа Свалявського районного суду Закарпатської області, виданого 05.04.2022 по справі №306/701/20.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету (пункт 38 Порядку № 845). Казначейство є винятково виконавцем судових рішень та має можливість списати кошти державного бюджету в тому розмірі, в якому вони передбачені у законі про Державний бюджет на відповідний рік. Казначейство вчиняло у повному обсязі дії щодо виконання рішень суду, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність бездіяльності Казначейства.
Позивач, звертаючись до суду, не взяв до уваги, що в умовах воєнного стану та при обмежених надходженнях до Державного бюджету, Держава в особі Парламенту вправі обмежувати фінансування відповідних видатків, спрямовуючи їх насамперед на здійснення заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
Посилається на практику ЄСПЛ (рішення від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України» (заява № 6962/02); «Корнілов та інші проти України», заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003, стосовно надання оцінки прострочення виконання судового рішення. Вказує, що у справі «Крапівницький та інші проти України» (заява № 60858/00, ухвала від 17.09.2002) навіть строк у два роки та сім місяців не був визнаний надмірним і не вважався таким, що суперечить вимозі стосовно його розумної тривалості, передбаченої у статті 6 Конвенції.
Процес виконання рішення у справі № 306/701/20 тривав з 11.05.2022 до 31.10.2023, що за наведеною вище практикою ЄСПЛ не може вважатися надмірним.
Стверджує, що у спірних правовідносинах взагалі відсутня правова підстава цивільно-правової відповідальності для відшкодування шкоди, оскільки не доведені складові елементи певного правопорушення: шкода, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ним.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 545/2344/20 зазначає, що оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, то у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Стягнення коштів з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України є необґрунтованим і незаконним.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Представник ДКС України в судове засідання не з`явився. 18.11.2025 через систему «Електронний суд» представник відповідача Бардашевська Л.С. подала клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки перебуває на лікарняному, проте доказів на підтвердження цієї обставини не надала. Колегія зазначає, що відповідач є юридичною особою, його інтереси у даній справі представляли, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Отрощенко Д.П., ОСОБА_5 , а тому відповідач мав можливість направити в судове засідання іншого представника. Зважаючи на те, що позиція ДКС України апеляційному суду відома, оскільки викладена у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності представника відповідача. 
Заслухавши суддю-доповідача, позицію позивача та його представника, дослідивши матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла до таких висновків. 

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з положеннями ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені, зокрема, статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
За приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблено висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі, зокрема, статті 1173 ЦК України.
В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача – органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується – обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). Наведений правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а.
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За умови доведеності факту заподіяння моральної шкоди сам розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує також висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Верховний Суд в своїй постанові від 24 березня 2020 року по справі № 818/607/17 зазначив, що: «у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення – право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц).
Відповідач ДКС України є органом державної влади та виступає представником держави під час виконання ним владних управлінських функцій. Держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Відповідач належить до суб`єктів, передбачених ст. 1173 ЦК України, та характер спірних правовідносин свідчить, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю відповідача, як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20, яке набрало законної сили 09.03.2022, стягнуто з ДКС України за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 300 000 грн.
Позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення моральної шкоди, посилаючись на протиправну тривалу бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання судового рішення від 07.05.2021 у справі № 306/701/20. 
Іншим рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 у справі № 260/1063/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2024, позов ОСОБА_1 до ДКС України задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07.05.2021 у справі № 306/701/20. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10947 грн. 95 коп., що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022 до 29.10.2023 включно, та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ДКС України судові витрати у сумі 1211 грн. 20 коп.
Під час розгляду вказаної адміністративної справи № 260/1063/24 позивачем ОСОБА_1 не було заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Отже, преюдиційним рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 у справі № 260/1063/24 визнано протиправною бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання судового рішення 07.05.2021 у справі № 306/701/20 та встановлено, що строк протиправної бездіяльності ДКС України щодо несвоєчасного виконання судового рішення тривав із 11.05.2022 до 30.10.2023, більше 16 місяців.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав, що незаконна бездіяльність ДКС України завдала йому моральної шкоди (яку позивачем оцінено в розмірі 212 000 грн), що полягає у порушенні життєвого устрою та моральних стражданнях, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача та довготривалими законними сподіваннями на отримання сум стягнутих судовим рішенням. 
Протиправна бездіяльність відповідача завдала позивачу розчарувань та незручностей, зокрема, він змушений був систематично звертатися стосовно питання виконання судового рішення на гарячу лінію ДКС України, до Департаменту виконання судових рішень, Секретаріату КМУ та Міністерства фінансів України.
На підтвердження заподіяної моральної шкоди позивач вказував, що неодноразово проводив медичні обстеження та перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні, про що суду надав медичні довідки та виписки із історії хвороби. 
Зокрема, судом першої інстанції було встановлено, що:
- згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2052 від 03.03.2025 року - госпіталізація проведена у плановому прядку; підтримуюче лікування не приймає;
- відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворго № 1054 від 10.02.2025 року - госпіталізований з діагнозом "інша пневмонія, збудник не уточнений";
- згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 580/1570 від 02.07.2024 року ( зі спливом більше як шести місяців з моменту виконання судового рішення) госпіталізований з приводу загострення хронічного гепатиту та хронічного панкреатиту;
- відповідно до виписки із амбулаторної карти від 18.03.2024 року - лікувався з приводу погіршення стану здоров`я, скарги на головний біль, оніміння кінцівок, запаморочення, хиткість при зміні погоди. 
Інші, надані суду медичні довідки, підтверджують факт періодичних обстежень позивача.
Враховуючи психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли у позивача внаслідок порушення органом держави ДКС України прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, свідчать про заподіяння йому моральної шкоди.
Виходячи з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції, оцінюючи рівень та глибину страждань позивача, виходячи з обставин справи, які свідчать про безпідставність мотивів протиправної бездіяльності ДКС України, їх тривалість, беручи до уваги психологічні наслідки, вік та стан здоров`я ОСОБА_1 , судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такі протиправні діяння відповідача заподіяли моральну шкоду та перебувають у причинному зв`язку з такою моральною шкодою.
Відтак судова колегія відхиляє доводи ДКС України про те, що у даній справі не підтверджено заподіяння позивачу моральної шкоди, не доведено наявність причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними діяннями відповідача.
В той же час, колегія суддів вважає безпідставним доводи позивача щодо визначення розміру моральної шкоди в сумі 212000 грн, виходячи з двох мінімальних заробітних плат на місяць.
Так, звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача 212 000 грн у відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Зобов`язання, яке виникло з рішення Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20 – стягнення на користь ОСОБА_1 300 000 грн. – є грошовим зобов`язанням.
Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена ст. 625 ЦК України. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди за порушення грошового зобов`язання – не передбачено. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Своїм правом на стягнення інфляційних втрат та 3 % річних ОСОБА_1 скористався, і рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.05.2024 у справі № 260/1063/24, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, стягнуто на його користь 10947 грн. 95 коп., що становлять 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 12.08.2022 до 29.10.2023 включно, та 33556 грн. 69 коп. інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання. 
З урахуванням наведеного, судова колегія відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 про те, що місцевий суд необґрунтовано знизив визначений позивачем розмір моральної шкоди у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Свалявського районного суду від 07.05.2021 у справі № 306/701/20.
Колегія суддів зазначає, ОСОБА_1 підтвердив право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень ст. 1173 ЦК України, оскільки судовим рішення визнано протиправною бездіяльність ДКС України щодо несвоєчасного виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07.05.2021 у справі № 306/701/20.
Апеляційний суд дійшов висновку, що визначений позивачем у позовній заяві розмір моральної шкоди є вочевидь завищеним та таким, що не узгоджується з вимогами розумності, виваженості і справедливості, позивач не надав доказів на підтвердження визначеного ним розміру моральної шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховано тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення своїх прав, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що 10 000 грн є справедливою сумою відшкодування моральної шкоди для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру внаслідок протиправної бездіяльність ДКС України.
Виходячи із загальних засад цивільного законодавства, з урахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи обставини справи, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування більшого розміру такого відшкодування, та вважає вказаний розмір справедливою та достатньою сатисфакцією для позивача.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне виключити з резолютивної частини рішення місцевого суду твердження «шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку» як зайве, оскільки шкода відшкодовується державою.
Аналогічні висновки стосовно виключення зайвої конкретизації щодо списання коштів з відкритих рахунків, у зв`язку з тим, що шкода відшкодовуються державою, наведено у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 203/798/20.
Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та постанові УЦС ВС від 01.09.2021 у справі №545/2344/20.
Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Висновки за результатом розгляду скарги

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків місцевого суду про часткове задоволення позову щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн, позивач не довів наявності підстав для застосування більшого розміру такого відшкодування, апеляційний суд вважає такий розмір справедливою та достатньою сатисфакцією для позивача. Водночас колегія суддів вважає за необхідне виключити з резолютивної частини рішення місцевого суду слова «шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України». Зазначене, відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України, є підставою для зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції та часткового задоволення апеляційної скарги ДКС України.
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ільчук Ілля Михайлович – залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – задовольнити частково.
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2025 року – змінити, виключивши з його резолютивної частини слова «шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України». В решті рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 листопада 2025 року.

Головуюча:                         

Судді: