ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 р. 	Справа № 480/11213/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.08.2025 (суддя: С.М. Гелета, м. Суми) по справі № 480/11213/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 ч. 4 та 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
В обґрунтування позову вказує, що позивачем було подано рапорт про звільнення з військової служби відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 4 та ч. 12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, оскільки його мати є особою з інвалідністю 2 групи та потребує постійного догляду. Натомість відповідач за результатом розгляду рапорту безпідставно відмовив у звільненні.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.08.2025 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 та 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; зобов`язання військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 ч. 4 та 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.08.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що підстава для звільнення, яка передбачена підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи, не містить будь-якої додаткової умови, у тому числі такої умови як, - у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Так, відповідно до абз. 5 пп. г п. 2 ч. 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в редакції від 04.05.2024, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.
Для реалізації свого права на звільнення з військової служби за вищевказаною нормою військовослужбовець повинен надати документ, що підтверджує родинні зв`язки з особою, та документ про наявність інвалідності II групи.
Позивач зазначає, що проживає разом із матір`ю за адресою реєстрації, у зв`язку з чим має взаємні права та обов`язки та пов`язаний спільним побутом.
Після мобілізації і переводу до іншого місця служби у іншу область позивача, матір фактично лишилась постійного догляду тому, що крім позивача нікого немає, тобто особи, яка б здійснювала догляд.
Державою передбачена можливість для військовозобов`язаних, які мають зазначені вище сімейні обставини, як відстрочки від мобілізації, так і звільнення з військової служби під час воєнного стану, але для підтвердження цих обставин необхідно надати докази, як здійснення постійного догляду, так і докази у необхідності військовозобов`язаного здійснювати такий догляд.
Під час мобілізації у позивача не було можливості надати зазначені докази, оскільки до введення воєнного стану в Україні офіційно оформлювати здійснення ним фактичного постійного догляду не було потреби. При цьому, необхідність здійснення догляду позивачем підтверджується актом встановлення факту здійснення догляду та висновком ЛКК.
Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Зазначає, що матеріали, які додавались до рапорту позивача, наявність підстав для звільнення, передбачених п.п. «г» п. 2 ч. 4 та 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не підтверджують. Документи, які додавались позивачем до адміністративного позову від 25.12.2024 та не докладались до рапорту позивача від 13.12.2024, не оцінювались відповідачем при прийнятті рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про звільнення, а тому не можуть бути доказами протиправності дій Військової частини НОМЕР_1 . Разом з тим, і ці документи підстав для звільнення ОСОБА_1 не встановлюють.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що позивач на час виникнення спірних правовідносин проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 . Дані обставини не є спірними, сторонами не заперечуються.
Згідно зі свідоцтвом про народження ОСОБА_1 НОМЕР_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідною матір`ю позивача.
Відповідно до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №641388 від 17.10.2024, ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності, надано рекомендації - протипоказані важка фізична праця. Рекомендовано спостереження ревматолога, сімейного лікаря.
13.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до командира 11 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 з рапортом по команді, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 та 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд (а.с.54).
До рапорту ОСОБА_1 від 13.12.2024 додано нотаріально посвідчена копія паспорту ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , копія картки фізичної особи платника податків, видана ОСОБА_1 , витяг з реєстру територіальної громади від 23.07.2024 щодо адреси місця проживання ОСОБА_1 , нотаріально посвідчена копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 НОМЕР_4 , нотаріально посвідчена копія паспорту ОСОБА_2 (мати позивача) серія НОМЕР_5 , копія картки фізичної особи платника податків, видана ОСОБА_2 , витяг з реєстру територіальної громади від 23.07.2024 щодо адреси місця проживання ОСОБА_2 , копія акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 27.11.2024, що складений невизначеною комісією та посвідчентй виконавчим комітетом Городнищенської селищної ради, нотаріально посвідчена копія довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 17.10.2024 серії 12 ААГ №641388, видана інваліду ОСОБА_2 , копія військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 .
Згідно з відмітками на рапорті від 13.12.2024, командир 11 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 , який є безпосереднім начальником позивача, погодив рапорт ОСОБА_1 та звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з відповідним рапортом від 13.12.2024 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
Командування Військової частини НОМЕР_1 , розглянувши рапорт позивача та додані до нього документи, у звільненні ОСОБА_1 відмовило, про що позивача повідомлено листом від 17.12.2024 № 2/7-2191, який було отримано позивачем 19.12.2024.
Підставою для відмови у звільненні у листі від 17.12.2024 № 2/7-2191 відповідач зазначив, що наданими ОСОБА_1 документами не доведено наявність потреби у постійному догляді за ОСОБА_2 , як за особою з інвалідністю ІІ групи, а також те, що акт про встановлення факту здійснення постійного догляду від 27.11.2024, посвідчений секретарем виконавчого комітету Городнищенської селищної ради, не може бути визнаний документом, що підтверджує необхідність постійного стороннього догляду за матір`ю позивача. Із наданих позивачем разом з рапортом документів, не можливо встановити наявність або відсутність у ОСОБА_2 інших осіб першого або другого ступеню споріднення, які можуть доглядати за нею.
Позивач не погодився з підставами відмови у задоволенні рапорту про звільнення, у зв`язку з чим звернувся до суду.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач до рапорту про звільнення від 13.12.2024 не надав належним чином оформлених документів, які б надавали право позивачу на звільнення з військової служби, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно ч. 6 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ.
Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ, яка була чинна до 17.05.2024 включно, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.
З 18.05.2024 підпункт "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ зазнав змін та його викладено в такій редакції:
"військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу)".
Пункт 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ передбачає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Отже, аналіз підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ дає підстави дійти висновку, що з 18.05.2024 військовослужбовцю для звільнення недостатньо наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю І чи II групи.
Нова редакція вказаної норми права вказує, що сам факт наявності родича та його хвороби не дає автоматичного права на звільнення з військової служби, а встановлює необхідність у постійному здійсненні догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
В силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Статтею 1 Закону України "Про оборону України" встановлено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 62/2022 "Про введення воєнного стану в України", у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який на теперішній час триває.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України Указом Президента України від 24.02.2022 р. № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію (далі - мобілізація). Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України
Згідно з п. 233 Положення № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІV, передбачено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Відносини щодо розгляду звернень військовослужбовців додатково деталізовані нормами Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 № 735.
Згідно з п. 1 розділу III Інструкції № 735, посадові особи органів військового управління, військових частин під час розгляду звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників на місця для перевірки викладених у зверненні обставин, застосовувати інші заходи для об`єктивного вирішення поставлених автором звернення питань, з`ясовувати та приймати рішення про усунення причин і умов, які спонукають авторів скаржитись.
Відповідно до п. 2 розділу III Інструкції № 735, рішення, які приймаються за зверненнями, мають бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне й правильне рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів щодо поновлення порушених прав громадян.
Згідно з п. 5 розділу III Інструкції № 735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.
Відповідно до п. 7 розділу III Інструкції №735, відповідь за результатами розгляду звернення обов`язково дається тим органом військового управління, військовою частиною, які його отримали і до компетенції яких входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівників або осіб, яким право ставити підпис надано відповідним керівником органу військового управління, командиром військової частини.
Пунктом 8 розділу III Інструкції № 735 встановлено, що рішення про відмову в задоволенні вимог або прохань, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на чинне законодавство і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, які вживались органом військового управління, військовою частиною для перевірки цього звернення. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка додається до матеріалів перевірки звернення.
Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 затверджена Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Згідно з пунктом 12.1 розділу XII Інструкції № 170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Відповідно до пункту 12.11 розділу XII Інструкції № 170, перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Згідно з пунктом 14.10 розділу XIV Інструкції № 170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Відповідно до п. 5 Додатку № 19 до Інструкції № 170, у разі звільнення військовослужбовця через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року № 413 та визначено підпунктом "г" пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом "ґ" пункту 2 частини п`ятої, підпунктом "г" пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця; документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин; копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Аналізуючи вказані норми права, колегія суддів зазначає, що звернення військовослужбовця з певним проханням оформлюється рапортом, який має бути адресований вищій посадовій особі та підлягає реєстрації в день надходження. Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.
За результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України "Про загальну мобілізацію" від 25.02.2022 № 69/2022 призваний до лав Збройних Сил України; на момент звернення до суду позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
13.12.2024 ОСОБА_1 звернувся до командира 11 запасної роти Військової частини НОМЕР_1 з рапортом по команді, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі п.п. «г» п. 2 ч. 4 та 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем у поданому рапорті зазначено таку підставу звільнення "у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю 2 групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд".
Підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби відповідачем зазначено ненадання позивачем до рапорту документів, які свідчать про те, що матір позивача потребує саме постійної допомоги, надані позивачем документи МСЕК не містять інформації про те, що матір позивача потребує постійної допомоги, а акт від 27.11.2024, складений Городнищенською селищною радою, не є документом, що повинен був складений або МСЕК або ВЛК. Крім того, відповідачем підставою для відмови зазначено неможливість згідно з наданими документами встановити наявність чи відсутність у ОСОБА_2 інших членів сім`ї першого чи другого ступеню спорідненості.
Так, обов`язковими умовами для отримання права на звільнення з військової служби за сімейними обставинами у випадку, визначеному абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, є:
- наявність одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи;
- необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи;
- відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Зазначені обставини мають існувати в сукупності та бути підтвердженими доданими до рапорту доказами.
Матеріалами справи підтверджується, що інформації про те, що матір позивача потребує постійного стороннього догляду довідка до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №641388 від 17.10.2024 не містить.
До рапорту позивача від 13.12.2024 додавався акт про встановлення факту здійснення постійного догляду від 27.11.2024, складений комісією за формою додатку 8 до «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», в редакції постанови Кабінету Міністрів України №930 від 16.08.2024. Комісією, з числа посадових осіб Городнищенської селищної ради, яка склала акт від 27.11.2024, встановлено, що ОСОБА_2 дійсно потребує постійного стороннього догляду сином ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що питання про те, який саме орган видає медичний документ щодо необхідності здійснення постійного догляду дослідив Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23, в якій звернув увагу, що визначення терміну «медичний висновок» наведено у пункті 3 Порядку ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України «Деякі питання ведення Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я» від 18.09.2020 №2136, як електронний документ, що формується на підставі медичних записів в системі та містить висновок лікаря про тимчасову або постійну втрату працездатності, придатність до певних видів діяльності, про стан здоров`я пацієнта або щодо інших питань, визначених законодавством.
У п. 3 "Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, що сталися з поліцейськими", затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.10.2020 за № 705, термін "медичний висновок" вжито у значенні висновку у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого поліцейського.
У п. 3 "Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 за № 337, термін "медичний висновок" визначено як висновок у формі рішення лікарсько-консультативної комісії (лікарсько-експертної комісії) закладу охорони здоров`я (у разі нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та висновок у формі рішення лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я (у разі хронічного професійного захворювання (отруєння) за місцем амбулаторного обліку, лікування або обстеження потерпілого про встановлення зв`язку погіршення стану здоров`я працівника з впливом на нього важкості та напруженості трудового процесу, небезпечних, шкідливих виробничих факторів, психоемоційних причин або протипоказань за станом здоров`я виконувати роботу.
Отже, медичний висновок - це документ, який містить відомості про стан здоров`я особи та видається з питань, пов`язаних з таким станом здоров`я. Суб`єктами формування та видачі медичного висновку є лікарі, лікарсько-консультативні та лікарсько-експертні комісії закладів охорони здоров`я.
Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (надалі по тексту також - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 за № 1317 (надалі по тексту - Положення № 1317).
Відповідно до п.п. 19, 24 Положення № 1317, комісія (надалі по тексту - МСЕК, медико-соціальна експертна комісія) проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акту огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.
Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акту огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акту огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги.
Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.
Відповідно до п. 3 Положення № 1317, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 за № 337 "Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві", висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або територіального органу Пенсійного фонду України, суду чи прокуратури.
Згідно з п. 4 Положення № 1317, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров`я при Міністерстві охорони здоров`я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров`я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій.
За приписами пп. 1 п. 11 Положення № 1317, міські, міжрайонні, районні комісії визначають: ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого; медичні показання на право одержання особами з інвалідністю автомобіля і протипоказання до керування ним.
У п.п. 26, 27 Положення № 1317, вказано, що особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров`я особи з інвалідністю та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.
До I групи належать особи з найважчим станом здоров`я, які повністю не здатні до самообслуговування, потребують постійного стороннього нагляду, догляду або допомоги, абсолютно залежні від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій або які частково здатні до виконання окремих елементів самообслуговування.
До підгрупи А I групи інвалідності належать особи з виключно високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє до виникнення потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі інших осіб і фактичну нездатність до самообслуговування.
До підгрупи Б I групи інвалідності належать особи з високим ступенем втрати здоров`я, який спричиняє значну залежність від інших осіб у виконанні життєво важливих соціально-побутових функцій і часткову нездатність до виконання окремих елементів самообслуговування.
Разом з тим, підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Крім того, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 за № 189 (далі по тексту - Порядок № 189), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються лікарсько-консультативні комісії закладу охорони здоров`я (надалі по тексту - ЛКК) (п. 1 розд. III).
За приписами п. 3 розд. ІІІ Порядку № 189, до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
У п. 4 розд. ІV Порядку № 189 передбачено видачу ЛКК наступних документів, котрі засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 за № 337 "Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві"; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за № 407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я" затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-2/о "Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі". Згідно з пунктами 3, 4 коментованої Інструкції, такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі форми первинної облікової документації за №027/о "Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 за №110.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 за № 407 "Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я" затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації №080-4/о "Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі". Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції, такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о "Медична карта амбулаторного хворого №__", затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 за №110.
Також повноваження ЛКК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 за № 667 "Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання". Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 за № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (п. 8).
Колегія суддів зазначає, що спір виник з приводу звільнення позивача (який є військовослужбовцем) у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний нагляд за матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи.
Аналізуючи повноваження медико-соціальної експертної комісії, передбачені Положенням №1317, є підстави для висновку, що вона визначає потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі особам з інвалідністю, а також особам, яким визначена ступінь втрати професійної працездатності.
Це відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23, а також у постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.
В даному випадку, висновками медико-соціальної експертної комісії чи ЛКК не визначено потребу в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі ОСОБА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що такий документ відсутній, до рапорту про звільнення не надавався позивачем.
Позивачем до матеріалів справи надано висновок №180 від 22.07.2024 (а.с.26) про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують отримання соціальної послуги з догляду на професійній основі.
Разом із тим, такий документ взагалі не містить висновку про те, які рекомендовано послуги подавати ОСОБА_2 , жодної інформації про необхідність здійснення за ОСОБА_2 саме постійного догляду зазначений висновок ЛКК також не містить.
Крім того, до рапорту про звільнення позивачем не надано доказів того, що за висновками МСЕК чи ЛКК рекомендовано такий вид послуги матері позивача як постійний догляд, вид соціальної послуги у витягу з протоколу засідання ЛКК №180 взагалі не зазначено.
При цьому, підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що підставою для звільнення є саме необхідність здійснення постійного догляду.
Крім того, висновок №180 про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, від 22.07.2024 до рапорту позивача від 13.12.2024 не долучався, військовою частиною при прийнятті рішення про відмову у звільненні позивача не досліджувався.
Надані позивачем документи до рапорту про звільнення не свідчать, що до відповідача надано належним чином оформлені документи, з яких відповідач мав встановити, що матір позивача, як особа з інвалідністю 2 групи, повинна отримувати такий вид послуги, як здійснення постійного догляду.
Такий висновок відсутній у висновку МСЕК, жодні посилання про необхідність здійснювати саме постійний догляд за матір`ю позивача у висновку відсутні.
Отже, через відсутність документів, складених або МСЕК або ЛКК, про наявність таких порушень у матері позивача, унаслідок яких вона потребує постійний догляду, відповідач правомірно відмовив у задоволенні рапорту позивача, оскільки позивач не надав відповідачу доказів на підтвердження існування підстав для звільнення, визначених підпунктом «г» пункту 2 частини 4 та ч. 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наданий відповідачу акт від 27.11.2024 про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (а.с. 27), складений комісією Городнищенської селищної ради за формою додатку 8 до «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», в редакції постанови Кабінету Міністрів України №930 від 16.08.2024, не є тим документом, який підтверджує потребу у здійсненні постійного догляду.
Відповідно до чинного законодавства, такий висновок належить виключно МСЕК або ЛКК.
Щодо підстав відмови щодо ненадання позивачем документів, які б свідчили про те, що у ОСОБА_2 відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступнею споріднення такої особи, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, до рапорту від 13.12.2024 позивачем не надано докази або письмова інформація, що у ОСОБА_2 станом на 13.12.2024 були відсутні інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.
Доводи позивача про те, що законодавством не передбачено надання довідок про відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступнею споріднення, колегія суддів відхиляє та зазначає, що в даному випадку, позивачем взагалі не було зазначено такої інформації в рапорті від 13.12.2024.
Матеріали справи не містять доказів того, що станом на 13.12.2024, тобто день подання відповідного рапорту, позивач є єдиною особою, яка може здійснювати догляд за матір`ю і відсутні інші особи, які за законом зобов`язані утримувати чи здійснювати догляд, за висновком МСЕК та ЛКК встановлено, що ОСОБА_2 потребує сторонньої постійної допомоги.
Крім того, позивачем не надавалися до рапорту документи, в т.ч. і щодо своєї рідної сестри, документів про догляд сестрою за своїм чоловіком позивачем, про зазначені обставини взагалі не повідомлялося, відповідачем це не досліджувалося і рішення не приймалося.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4, частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 21.02.2024 (справа № 120/1909/23 адміністративне провадження № К/990/27884/2)3, яка враховується судом під час розгляду справи.
Щодо позовних вимог про зобов`язання Військовой частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 ч. 4 та 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", колегія суддів, вважає їх передчасно заявленими, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що позивачем не надано до відповідача доказів належним чином оформлених документів від медичних установ ( МСЕК чи ЛКК), які б містили висновок про необхідність здійснення саме постійного догляду за матір`ю позивача ОСОБА_2 . Надані документи не відображають необхідність здійснення постійного догляду, а прийняття таких висновків є дискреційними повноваженнями відповідних комісій (МСЕК чи ЛКК), які несуть відповідальність за складання відповідних медичних документів.
Однак, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права повторного звернення до відповідача у встановленому порядку подати відповідний рапорт із наданням належним чином оформлених документів, які б свідчили про наявність підстав, які надають право відповідачу звільнити позивача з військової служби відповідно до п.п. «г» п. 2 ч.4 ,ч.12 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу.
Як зазначено в пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських судців зазначено, що обов`язок судців наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач до рапорту про звільнення від 13.12.2024 не надав належним чином оформлених документів, які б надавали право позивачу на звільнення з військової служби, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.08.2025 по справі № 480/11213/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова