УХВАЛА
 
05 листопада 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 456/376/22 
провадження № 61-5093св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Приватне підприємство «Приватна агрофірма «Батько і Син», 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року у складі судді Гули Л. В. та постанову Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року у складі колегії суддів Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернути, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» (далі - ПАФ «Батько і Син»), у якому з урахуванням уточнень просила: 
 
- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4625380800:05:000:0792, площею 1,229 га, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, від 01 лютого 2019 року; 
 
- усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4625380800:05:000:0792, площею 1,229 га, шляхом зобов`язання ПАФ «Батько і Син» повернути вказану земельну ділянку. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1 мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 4625380800:05:000:0792, площею 1,229 га, яка розташована на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області. 
 
Спірна земельна ділянка перебуває у користуванні ПАФ «Батько і Син», хоча позивач не підписувала договір оренди землі від 01 лютого 2019 року та не погоджувала умови оренди свого майна, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення цього правочину. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Стрийський міськрайонний суд Львівської області рішенням від 28 серпня 2023 рокупозов задовольнив частково. 
 
Усунув ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права користування належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 1,229 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0792, із цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Дідушицької сільської ради Стрийського району Львівської області, шляхом зобов`язання ПАФ «Батько і Син» повернути ОСОБА_1 вказану земельну ділянку. 
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення. Отже, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання недійсним договору оренди є неналежним, що виключає можливість задоволення такої позовної вимоги. 
 
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 12 травня 2023 року № 1265-Е договір оренди землі від 01 лютого 2019 року та акт приймання-передавання об`єкта оренди (земельної ділянки з кадастровим номером 4625380800:05:000:0792) підписані не  ОСОБА_1 , відповідно, в останньої не було волевиявлення щодо вчинення правочину і сторони не погоджували усіх істотних умов цього договору, а отже, його слід вважати неукладеним. 
 
Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання сторони відповідача на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 грудня 2021 року у справі № 456/1207/21 за позовом  ОСОБА_1 до ПАФ «Батько і Син» про розірвання договору оренди землі як на беззаперечний доказ підтвердження виконання обома сторонами спірного правочину, зазначивши, що вказаним рішенням дійсно встановлено факт використання відповідачем спірної земельної ділянки, а також здійснення ним сплати позивачу одноразово у 2019 році орендної плати. 
 
Проте під час розгляду справи № 456/1207/21  ОСОБА_1 заперечувала отримання нею будь-якої орендної плати саме від ПАФ «Батько і Син» та наголошувала, що у відповідній відомості відповідача про отримання орендної плати, як і власне у договорі оренди землі від 01 лютого 2019 року та в акті приймання-передавання об`єкта оренди, підпис виконано не нею, а іншою особою. При цьому суд не перевіряв зазначені обставини. 
 
Натомість саме у межах цієї справи шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи підтвердився факт підроблення підпису позивача у договорі оренди землі від 01 лютого 2019 року та в акті приймання-передавання спірної земельної ділянки. 
 
Крім того, навіть у випадку встановлення обставин щодо виконання / часткового виконання сторонами договору оренди одночасне встановлення факту підроблення підпису позивача у цьому правочині, де вона є орендодавцем, та укладення такого без її згоди, вже свідчить про невідповідність договору вимогам закону. 
 
Щодо виконання названого правочину позивачем, то відповідні докази на підтвердження такої обставини, котрі б відповідали критеріям їх належності, допустимості, достовірності та достатності, у матеріалах цієї справи відсутні. 
 
Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав, що договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4625380800:05:000:0792 між сторонами не відбувся, тоді як підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі, немає. Тому обраний позивачем спосіб захисту шляхом повернення спірної земельної ділянки є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. 
 
Львівський апеляційний суд постановою від 05 березня 2024 року апеляційну скаргу ПАФ «Батько і Син» залишив без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Встановлені у справі № 456/1207/21 обставини щодо укладення сторонами договору оренди від 01 вересня 2019 року не мають преюдиційного значення, оскільки суд не досліджував факт підписання чи непідписання позивачем такого договору. Факт неукладеності правочину з цих підстав взагалі не був предметом судового розгляду, а тому рішення суду у справі № 456/1207/21 в розумінні вимог частини четвертої      статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не має преюдиційного значення під час вирішення цієї справи. 
 
Вчинення відповідачем дій щодо сплати орендної плати за 2019 рік (разово) не може свідчити про досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору оренди землі, а отже, і бути підставою для висновку про укладеність та виконуваність орендодавцем цього правочину. 
 
За умов непідписання позивачем договору оренди земельної ділянки немає підстав стверджувати, що між сторонами погоджено всі істотні умови договору, а отримання плати за користування земельною ділянкою за неукладеним правочином не свідчить про схвалення орендодавцем умов договору оренди в цілому. 
 
Колегія суддів не погодилася із доводами відповідача про те, що дії позивача є недобросовісними, вказавши, що власні обов`язки за оспорюваним договором оренди землі  ОСОБА_1 не виконувала, а саме земельну ділянку за актом приймання-передавання не передавала (підпис на акті виконаний не нею). Не спростовує такий висновок і твердження відповідача про одноразове прийняття орендодавцем орендної плати, адже, не погодившись із діями ПАФ «Батько і Син», позивач одразу у березні 2021 року звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди землі, а надалі - про визнання такого договору недійсним та повернення земельної ділянки, що вказує на послідовну позицію  ОСОБА_1 щодо несприйняття та невиконання умов оспорюваного договору оренди землі. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У квітні 2024 року ПАФ «Батько і Син» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05 березня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,                     від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 та у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 07 серпня 2018 року у справі № 910/7981/17, від 18 листопада 2019 року у справі № 910/16750/18,                   від 27 травня 2020 року у справі № 910/1310/19, від 28 лютого 2024 року у справі № 136/2517/18, від 06 березня 2024 року у справі № 193/148/21. 
 
Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що впродовж усього часу з моменту укладення договору оренди ПАФ «Батько і Син» використовує, обробляє та збирає урожай зі спірної земельної ділянки. Водночас ОСОБА_1  отримувала від відповідача орендну плату за користування землею. 
 
Звертаючись до суду у 2021 році з позовом про розірвання договору оренди, позивач визнавала факт укладення між нею та ПАФ «Батько і Син» договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4625380800:05:000:0792 та не заперечувала, що між сторонами були погоджені істотні умови договору. 
 
Зазначає, що рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області                      від 23 грудня 2021 року у справі № 456/1207/21 має преюдиційне значення, оскільки ухвалено за результатами розгляду справи між тими самими сторонами та щодо того ж самого предмета - договору оренди земельної ділянки, площею 1,2290 га, кадастровий номер 4625380800:05:000:0792. 
 
Всупереч положенням статей 126, 197 ЦПК України суд першої інстанції вирішив питання про призначення судової почеркознавчої експертизи після закриття підготовчого провадження на стадії розгляду справи по суті. 
 
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). 
 
Поведінка є недобросовісною, якщо одна сторона договору прийняла виконання від іншої сторони, а після цього посилається на недійсність такого договору або його неукладеність. Якщо поведінка сторони давала іншій стороні підстави вважати, що договір є дійсним (виконувався сторонами належним чином протягом тривалого часу), то наступне висунення вимог про його недійсність або неукладеність є зловживанням правом. 
 
Наявність між сторонами договірних правовідносин виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту у вигляді негаторного позову. 
 
Отже, суди залишили поза увагою те, що фактичнодоговір оренди виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі). Тому дії позивача, яка отримала орендну плату за землю, отже, виконувала умови договору, а згодом пред`явила позов про повернення земельної ділянки, суперечать її попередній поведінці та є недобросовісними. 
 
Крім того, належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. 
 
Оскільки  ОСОБА_1 не заявляла вимог про визнання відсутнім права оренди, то суди попередніх інстанцій мали відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 17 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Стрийського міськрайонного суду Львівської області. 
 
26 липня 2024 року матеріали справи № 456/376/22 надійшли до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 16 квітня 2025 року зупинив виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку. 
 
Верховний Суд ухвалою від 23 червня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність зупинення касаційного провадження у справі. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
У частині другій статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 25 червня 2025 року передав справу № 456/252/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22), у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження                        № 61-5252сво23) та від 02 червня 2025 року у справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24), у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2024 року у справі № 910/14543/23 у частині того, що єдиним належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. 
 
29 жовтня 2025 року Велика Палата Верховного Суду постановила ухвалу, згідно з якою прийняла до розгляду цивільну справу № 456/252/22 (провадження                           № 14-75цс25). 
 
Правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин у справі № 456/252/22. 
 
За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. 
 
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду в касаційному порядку. 
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25). 
 
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої           статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ: 
 
Зупинити касаційне провадження у справі № 456/376/22 за позовом  ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Приватна агрофірма «Батько і Син» про визнання недійсним договору оренди та усунення перешкод у здійсненні права користування земельною ділянкою шляхом зобов`язання її повернутидо закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25). 
 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
 	А. А. Калараш   	
 	І. В. Литвиненко   	
 	В. В. Пророк