РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

06 січня 2026 року 	м. Рівне	№460/18800/25	
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом
 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Всесвіт і Ко"	
до	Відділу державного нагляду (контролю) в Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті 	
 	про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинення певних дій, -	
В С Т А Н О В И В:
До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Всесвіт і Ко" (далі - позивач) до Відділу державного нагляду (контролю) в Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу від 01.07.2025 №071875.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржувана постанова винесена за відсутності фактів правопорушень. Позиція позивача мотивована тим, що у водія пасажирського автобуса були наявні документи визначені статтею 39 Закону України «Про автомобільний транспорт». Тому вважає, що висновок відповідача про порушення ним ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є необґрунтованим та безпідставним. А тому, на переконання позивача, постанова про накладення штрафу є протиправною і підлягає скасуванню судом через відсутність самого факту порушення та складу правопорушення. З наведених підстав, позивач просив суд позов задовольнити.
Ухвалою суду від 21.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Позиція відповідача щодо заявлених позовних вимог, викладена у відзиві на позовну заяву, відповідно до змісту якого він заперечував проти їхнього задоволення. В обґрунтування своїх заперечень вказав, що чинне законодавство чітко визначає підстави для відповідальності автомобільного перевізника, зокрема, у разі порушення законодавства про автомобільний транспорт. При цьому, на перевізника покладено обов`язок із забезпечення водія усіма необхідними документами, а на водія щодо пред`явлення таких документів для перевірки, тому, відсутність у водія під час перевезення пасажирів передбачених законом документів становить склад господарського правопорушення, за яке до автомобільних перевізників застосовується адміністративно-господарський штраф. Зазначив, що 06.06.2025 під час перевірки діяльності позивача було виявлено порушення ним вимог абзацу третього частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених вимогами статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» (нерегулярні перевезення організованої групи дітей виконувались без договору із замовником послуг, документа, що засвідчує оплату таких послуг, погодження маршруту та розкладу руху із органами Національної поліції). Враховуючи встановлені порушення, 06.06.2025 відповідачем складено Акт перевірки, на підставі якого 01.07.2025 прийнято оскаржувану постанову №07875. З урахуванням викладеного, відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Оскільки, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.
Згідно з направленням на рейдову перевірку інспекторами відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області була проведена рейдова перевірка транспортних засобів щодо дотримання Закону України "Про автомобільний транспорт", положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, Правил надання послуг пасажирського перевезення автомобільного транспорту.
Старшим державним інспектором відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області 06.06.2025 у м. Рівне по вул. Київська 110, була проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки Mercedes Benz, номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 , власником якого є ОСОБА_2 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Згідно тимчасового реєстраційного талону НОМЕР_2 вказаний транспортний засіб використовується ТОВ «Всесвіт і Ко».
За результатами проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом складено акт №051056, зі змісту якого вбачається, що під час перевірки транспортного засобу виявлено порушення, а саме: нерегулярні перевезення організованої групи дітей за маршрутом Костопіль-Рівне-Костопіль виконувались без договору із замовником послуг, документа , що засвідчує оплату таких послуг, погодження маршруту та розкладу руху із органами Національної поліції, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: абзац 3 частина 1 перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів, перелік яких визначений статтею 39 цього Закону.
Листом від 16.06.2025 відповідач повідомив позивача щодо розгляду 01.07.2025 справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт.
01.07.2025 в.о. начальника відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №071875. Відповідно до постанови, ураховуючи те, що ТОВ «Всесвіт і Ко» допущено порушення ст.39 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме перевезення пасажирів за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених ст. 39 цього Закону, постановлено стягнути з нього адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн.
Вважаючи дії щодо винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі Закон №2344-ІІІ), що регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (стаття 3).
Статтею 2 Закону №2344-ІІІ передбачено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.
При цьому, статтею 5 даного Закону визначено, що основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
За змістом частини чотирнадцятої статті 6 Закону №2344-ІІІ, державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (частина сімнадцята статті 6 Закону №2344-ІІІ).
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі Порядок №1567).
Так, відповідно до пункту 2 Порядку №1567, рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Згідно з пунктом 4 Порядку №1567, рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.
Пунктами 12, 13 вказаного Порядку передбачено, що рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка. Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.
За приписами пункту 14 цього Порядку, рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону №2344-ІІІ документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону №2344-ІІІ; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Положеннями абзацу першого пункту 21 Порядку №1567 установлено, що у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
А згідно з пунктом 22 цього ж Порядку, у разі відмови водія від підписання акта рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу посадова особа (особи), що провела перевірку, вносить про це запис.
За правилами пунктів 25, 26 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення. 
Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).
Разом з тим, у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5 (пункт 27 Порядку №1567).
З матеріалів справи судом встановлено, що повідомлення про розгляд справи про порушення ТОВ «Всесвіт і Ко» законодавства про автомобільний транспорт на 01.07.2025 направлялось відповідачем електронним листом на офіційну електронну адресу позивача 16.06.2025, відомості щодо якої наявні у базі ліцензованих перевізників України, що не заперечується останнім за змістом поданої ним заяви по суті.
Тому, на переконання суду, відповідач виконав установлений вимогами чинного законодавства обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи про порушення. Натомість, позивач, отримавши повідомлення про розгляд його справи завчасно, на розгляд справи не прибув, клопотань, заяв чи пояснень по суті справи не надавав.
При цьому, суд зауважує, що відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє таку особу права спростовувати свою вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2018 у справі №820/4810/17, яка враховується судом в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Суд вважає, що відповідачем не порушено процедури розгляду справи позивача про порушення ним вимог законодавства про автомобільний транспорт та винесення постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, передбаченої, зокрема, положеннями Порядку №1567.
Отже, процедура розгляду оспорюваної постанови про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу є дотриманою, а дослідженими судом доказами повною мірою доведено, що відповідач не допустив процедурних порушень, притягаючи позивача до адміністративної відповідальності.
Оцінюючи обґрунтованість акта перевірки, який слугував підставою для винесення відповідачем оскаржуваної постанови, суд враховує наступне.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про транспорт» від 10.11.1994 №232/94-ВР, нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.
Нормами статті 1 Закону №2344-ІІІ визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах (частина перша статті 29 Закону №2344-ІІІ).
Вимоги до автомобільного перевізника установлені статтею 34 Закону №2344-ІІІ, частиною першою якої визначено, що автомобільний перевізник повинен:
- виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів;
- утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону;
- забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут;
- забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв;
- організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод;
- забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства;
- забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту;
- забезпечувати безпеку дорожнього руху;
- забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Згідно з частинами першою, другою і п`ятою статті 35 згаданого вище Закону, послуги пасажирського автомобільного транспорту поділяють на послуги з перевезення пасажирів автобусами, на таксі та легковими автомобілями на замовлення.
Послуги з перевезення пасажирів автобусами можуть надаватися за видами режимів організації перевезень: регулярні, регулярні спеціальні, нерегулярні.
Перевезення пасажирів автобусами в режимі нерегулярних пасажирських перевезень здійснюють автомобільні перевізники на автобусних маршрутах нерегулярних перевезень на договірних умовах із замовниками транспортних послуг.
Як встановлено судом з матеріалів справи, на підставі Договору від 06.06.2025, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (замовник), позивач зобов`язався 06.06.2025 за плату здійснити перевезення організованої групи дітей у кількості 20 осіб.
При цьому, відповідно до Додатку до договору про здійснення нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом на внутрішньообласних маршрутах протяжністю понад 50 км та міжобласних маршрутах, не зазначено кількість осіб у групі. Також позивачем не надано Схеми маршруту та графіка руху погодженого із органами Національної поліції, документа, що засвідчує оплату послуг перевезення.
Таким чином, з наведеного слідує, що 06.06.2025 позивач як автомобільний перевізник, на договірних умовах із замовником транспортних послуг, мав здійснити нерегулярне пасажирське перевезення організованої групи дітей з використанням належного йому транспортного засобу (автобуса марки MERCEDES-BENZ).
Статтею 39 Закону №2344-ІІІ передбачений перелік документів, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення.
При цьому, автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення (частина перша вказаної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 39 Закону №2344-ІІІ, документи для нерегулярних пасажирських перевезень є:
- для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України;
- для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.
Суд звертає увагу на те, що аналіз положень статті 39 Закону №2344-ІІІ дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення послуг перевезення пасажирів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності як у автомобільного перевізника, так і його водія, інших документів, вимоги щодо наявності яких передбачені законодавством.
Наведене узгоджується з положеннями частини другої статті 40 вказаного Закону, якою встановлено, що, водій автобуса зобов`язаний, зокрема, виконувати правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту загального користування і технічної експлуатації автобуса та мати з собою і пред`являти для перевірки уповноваженим посадовим особам документи, передбачені законодавством.
У свою чергу, статтею 38 Закону №2344-ІІІ передбачено, що до перевезення організованих груп дітей відноситься одночасне перевезення групи з десяти і більше дітей, для яких замовником послуги призначається керівник, відповідальний за супроводження їх під час поїздки, а на групу з 30 і більше дітей призначається також медичний працівник.
Перевезення груп дітей можна здійснювати в режимах як регулярних, так і нерегулярних пасажирських перевезень.
Порядок організації перевезення груп дітей визначається Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та іншими нормативно-правовими актами.
Постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 №176 затверджено Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, які визначають порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях і є обов`язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами (далі Правила №176).
Пунктом 51 Правил №176 визначено, що нерегулярні перевезення пасажирів здійснюються на підставі замовлення юридичною або фізичною особою автобуса як разові перевезення організованої групи пасажирів за визначеним маршрутом згідно з договором про замовлення транспортного засобу.
Договір на здійснення нерегулярних перевезень, що укладається між юридичною або фізичною особою та автомобільним перевізником у письмовій формі, повинен містити дату і час здійснення перевезень, початковий та кінцевий пункти маршруту, маршрут перевезення і державний реєстраційний номер транспортного засобу та мету поїздки (пункт 56 Правил №176).
Суд констатує, що долученою до матеріалів справи копією Договору від 06.06.2025 підтверджується дотримання позивачем як перевізником вимог частини четвертої статті 39 Закону №2344-ІІІ та пунктів 51, 56 Правил №176 в частині наявності договору, укладеного із замовником транспортних послуг (договору на здійснення нерегулярних перевезень), що не заперечується й відповідачем за змістом поданої ним заяви по суті справи.
Поряд з цим, за змістом Акта перевірки від 06.06.2025 №051056 посадовою особою Укртрансбезпеки зазначено про порушення позивачем вимог статті 39 Закону №2344-ІІІ, зокрема, у зв`язку із відсутністю у водія на момент перевірки копії договору із замовником послуг, документа що засвідчує оплату таких послуг, погодження маршруту та розкладу руху із органами поліції.
При цьому, суд враховує, що при перевірці водієм надано договір про здійснення нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним паспортом на внутрішньообласних маршрутах протяжністю понад 50 км та міжобласних маршрутах від 06.06.2025 укладеного між ОСОБА_3 (перевізник) та ОСОБА_4 (замовник).
Відповідно до предмету договору Перевізник зобов`язується за плату здійснити перевезення організованої Замовником групи пасажирів у кількості 20 осіб та їх багажу, список яких наведено в Інформаційному листі щодо здійснення нерегулярних перевезень пасажирів № 83 (додаток до цього Договору), який є невід`ємною частиною цього Договору, а Замовник зобов`язується сплатити за таке перевезення Перевізникові встановлену цим Договором плату у розмірі Одна тисяча гривень.
Відповідно до розділу VII «Місцезнаходження та реквізити», даний договір не містить даних про замовника ОСОБА_3 , а тому не відповідає вимогам належного оформлення і є неповним.
Як зазначалось раніше судом, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення, визначені у статті 39 Закону № 2344-III.
Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону № 2344-III визначено такі документи для нерегулярних пасажирських перевезень:
для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України.
Разом з тим, копії документу, що засвідчує оплату транспортних послуг відсутні у водія позивача на момент проведення рейдової перевірки посадовою особою відповідача, що не заперечується й самим позивачем за змістом позовної заяви. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, як і відсутні копії зазначених документів.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що нерегулярне перевезення пасажирів автомобільним транспортом здійснювалось позивачем за відсутності у водія документа, що засвідчує оплату транспортних послуг, що свідчить про обґрунтованість Акта перевірки від 20.07.2023 №АР021097 у відповідній частині.
Крім того, за змістом згаданого вище Акта перевірки, нерегулярне перевезення організованої групи дітей виконувалось позивачем без схеми маршруту, погодженої органами Національної поліції. 
У той же час, у позовній заяві позивач стверджує, під час проведення перевірки ТОВ «Всесвіт і Ко» здійснювало регулярні перевезення пасажирів за маршрутом Костопіль АС-Рівне Чайка АС на підставі договору про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування від 27.10.2021, який укладений з управлінням інфраструктури та промисловості Рівненської ОДА. Відповідно під час перевірки водієм було надано документи для здійснення регулярних перевезень. До позовної заяви додано схеми маршруту Костопіль – Рівне, та паспорт №2132, що стосується автобусного маршруту регулярних перевезень приміського, який працює у звичайному режимі. 
Аналізуючи наведені вище доводи сторін та фактичні обставини, суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 38 Закону №2344-ІІІ, регулярні та нерегулярні перевезення груп дітей здійснюють за умови узгодження маршруту та розкладу руху із замовником та відповідними підрозділами Національної поліції.
Приписами пункту 63 Правил №176 установлено, що перевезення організованих груп дітей повинно здійснюватися із забезпеченням високого рівня безпеки та надійності транспортного обслуговування.
До початку перевезення організованих груп дітей замовник послуг і автомобільний перевізник складають схему маршруту та встановлюють розклад руху (підпункт 3 пункту 67 Правил №176).
А згідно з пунктом 69 вказаних Правил, автомобільний перевізник не пізніше ніж за три робочих дні до запланованого перевезення організованої групи дітей повідомляє уповноваженому підрозділу Національної поліції про дату здійснення кожного такого перевезення, подає йому на узгодження та замовнику послуг на затвердження схему маршруту та розклад руху автобусів.
Схема маршруту та розклад руху оформляються у трьох примірниках.
Один примірник схеми маршруту і розкладу руху видається водію, інші зберігаються у замовника послуг та автомобільного перевізника.
З матеріалів справи судом встановлено, що перевезення ТОВ «Всесвіт і Ко» організованої групи дітей здійснювалось з наступним розкладом руху: відправлення автобуса з початкового пункту маршруту о 09:30 06.06.2025, прибуття в кінцевий пункт маршруту о 19:00 06.06.2025 (пункт 2.4 Договору від 06.06.2025).
Однак, позивачем не заперечується той факт, що на момент проведення посадовою особою відповідача перевірки (орієнтовний період часу 13:10 год, 06.06.2025) заплановане позивачем перевезення мало бути розпочате, однак у водія була відсутня схема маршруту та розклад руху автобуса, позаяк до суду надано схеми автобусного маршруту регулярних перевезень Костопіль – Рівне. 
Таким чином, з наведеного слід дійти висновку, що до початку перевезення організованої групи дітей на підставі Договору від 06.06.2025 ТОВ «Всесвіт і Ко» не було забезпечено наявність у його водія схеми маршруту та розкладу руху автобуса, узгодженої з уповноваженим підрозділом Національної поліції, вимога щодо якої передбачена частиною третьою статті 38 Закону №2344-ІІІ та пунктом 69 Правил №176.
Відтак, суд вважає Акт перевірки від 06.06.2025 №05156 в частині встановлення порушення позивачем вимог статті 39 Закону №2344-ІІІ у зв`язку зі здійсненням нерегулярного перевезення організованої групи дітей без схеми маршруту, погодженої органами Національної поліції, обґрунтованим та правомірним.
Таким чином, дослідженими судом доказами у їх сукупності, а також фактичними обставинами справи підтверджено обґрунтованість виявлених відповідачем під час рейдової перевірки позивача 06.06.2025 порушень законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, вимог статті 39 Закону №2344-ІІІ, що дає суду підстави для висновку про правомірність дій та рішень посадової особи Укртрансбезпеки щодо складання Акта перевірки від 06.06.2025 №05156, а також про обґрунтованість вказаного документа в цілому.
Суд зауважує, що відповідно до пункту 14 Порядку №1567, рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
З аналізу цієї норми слідує, що перевірка транспортного засобу дозволяється на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури, в тому числі під час його стоянки.
Матеріалами справи підтверджено, що на момент початку перевірки належний позивачу автобус MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 , був припаркований за адресою: м. Рівне, вул. Київська, 110, «Зоопарк», що є ділянкою автомобільної дороги в межах міста Рівне, з визначеними місцями для стоянки (зупинки) транспортних засобів. Більше того, на переконання суду, вищевказане місце зупинки транспортного засобу позивача підпадає під категорію «інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту».
Крім того, суд зазначає, що рейдова перевірка транспортного засобу позивача проведена відповідачем відповідно до направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 30.05.2025 №002003, про що свідчить відповідний запис в Акті перевірки від 06.06.2025 №05156.
За приписами абзацу третього частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи: за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За правилами пункту 5 підрозділу 1 Розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.
Сума адміністративно-господарського штрафу згідно з оскаржуваною постановою розрахована належним чином (17 грн х 1000 = 17000,00 грн).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про правомірність постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 01.07.2025 №071875 про застосування до ТОВ «Всесвіт і Ко» адміністративно-господарського штрафу, що свідчить про відсутність правових підстав для скасування судом цього акта індивідуальної дії.
Інші доводи та аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи по суті.
Положеннями частини першої статті 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За приписами частини другої статті 6 КАС України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Також, згідно пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За правилами частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідачем доведено факт вчинення позивачем правопорушення надання послуг з перевезення пасажирів без оформлення усіх необхідних документів, перелік яких визначений статтею 39 Закону №2344-ІІІ, за що абзацом третім частини першої статті 60 цього Закону передбачена відповідальність автомобільного перевізника у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З огляду на встановлені обставини, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 15.08.2023 №023923 відповідає критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, а тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина друга статті 134 КАС України).
За правилами частини третьої статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті 134 КАС України).
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).
За правилами частини сьомої статті 134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За правилами частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За правилами частини сьомої статті 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За правилами частини дев`ятої статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, судом встановлено, що позивачу було надано правничу допомогу адвокатом Михайловим В.О.
Водночас, доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено. Також матеріали справи не містять Договору про надання адвокатських послуг адвокатом Михайловим В.О., акту приймання-передачі наданих послуг адвокатом.
Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 31.03.2020 у справі № 726/549/19 та від 29.07.2021 у справі № 160/5098/19, від 10.02.2022 у справі №803/172/16, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Сукупність наведених норм дає підстави для висновку, що витрати, понесені на професійну правничу допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Крім того, згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, та у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 804/8237/17, від 31.03.2021 у справі № 726/549/19, від 29.07.2021 у справі №160/5098/19 та від 08.02.2022 у справі № 1.380.2019.001439, витрати, понесені на професійну правничу допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Суд зазначає, доказів фактичного понесення витрат на правову допомогу позивачем суду не надано.
Оскільки позивачем не надано документального підтвердження витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про відшкодування таких витрат.
Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.
Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Всесвіт і Ко" до Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 06 січня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Всесвіт і Ко" (вул. Бурова, буд.19,м. Костопіль,Рівненський р-н, Рівненська обл.,35000, ідентифікаційний код 43333307)
Відповідач: Відділ державного нагляду (контролю) в Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, 51,м. Київ,03150, код ЄДРПОУ 39816845)

Суддя       В.В. Щербаков