ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/2397/25
Номер провадження 22-ц/818/291/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 28 травня 2025 року в складі судді Боговського Д.Є. по справі № 641/2397/25 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 1994 року його було прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де він працював до 29 квітня 2021 року, про що до його трудової книжки внесено записи № 8-18.
Відповідно до наказу від 29 квітня 2021 року за № 121/о його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників 29 квітня 2021 року. 
29 квітня 2021 року між ним та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України було укладено договір № 79 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками.
Згідно пунктів 2.2 та 2.3 вказаного Договору посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад становить 10 430,00 грн; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 26 років 8 місяців 8 днів; розмір матеріальної допомоги становить 250 000,00 грн.
Однак умов укладеного договору про виплату матеріальної допомоги відповідач не дотримався, та залишок заборгованості з виплати матеріальної допомоги на теперішній час складає 218 710,00 грн. 
Просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на його користь грошову матеріальну допомогу в сумі 218 710,00 грн, вирішити питання щодо судових витрат.
13 травня 2025 року позивач подав клопотання про часткове залишення позовних вимог без розгляду, в якому вказав, що строк виплати матеріальної допомоги на суму 20 540,00 грн ще не настав, та просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на його користь грошову матеріальну допомогу в сумі 198 710,00 грн.
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, які полягають у військових діях, закритті повітряного простору над Україною та забороною авіасполучень, Наказом ДП «Украерорух» №141 від 30 березня 2022 року було призупинено дію окремих положень Колективного договору на підставі ст.11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах військового стану», про видання якого були повідомлені також профспілки, що є підписантами Колективного договору. Вказаний наказ дотепер не скасовано та не визнано незаконним у судовому порядку. З метою регулювання порядку виплати заборгованості державне підприємство направило позивачу додаткову угоду щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги, якою запропонувало позивачу призупинити виконання умов договору до моменту скасування воєнного стану в Україні. Однак позивач ухилився від отримання та підписання цієї додаткової угоди. Отже, відсутні підстави для стягнення одноразової грошової допомоги.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 28 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 грошову матеріальну допомогу в розмірі 198 710,00 грн. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір в сумі 1987,10 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із звільненням позивача з роботи між сторонами припинились трудові правовідносини, натомість виникли суто цивільно-договірні правовідносини, які регулюються укладеним договором, умови якого щодо регулярної виплати матеріальної допомоги відповідачем не виконанні. Відповідачем не доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні.
На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 08 червня 2025 року Державне підприємство обслуговування повітряного руху України до суду апеляційної інстанції подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, вирішити питання щодо судових витрат. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції повинен був залишити позовну заяву без розгляду, оскільки позивачем не було сплачено судовий збір. Суд не надав належної правової оцінки укладеному між сторонами договору №125 від 31 травня 2021 року та не встановив його справжню правову природу. На підставах, визначених законом, призупинено дію відповідних пунктів колективного договору та наказів про виплату матеріальної допомоги, тому відсутні підстави для стягнення матеріальної допомоги у розмірі 198 710,00 грн на користь позивача. Введення правового режиму воєнного стану в Україні, скасування повітряного сполучення призвело до того, що відповідач з 24 лютого 2022 року взагалі позбавлений можливості отримувати будь-який дохід від господарської діяльності, наявні кошти були повністю вичерпані, та власні кошти у підприємства відсутні, що поставило під загрозу підтримання життєдіяльності підприємства. На даний час відповідач не в змозі виконувати свої зобов`язання, що передбачені умовами колективного договору. Судом проігноровано, що виплата матеріальної допомоги повинна здійснюватися саме звільненому працівникові та на підставі договору, форма якого затверджена колективним договором.
09 липня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. Посилався на те, що доводи відповідача ґрунтуються на припущенні щодо наявності форс-мажорних обставин та відсутності фінансової можливості. При цьому, матеріальних стан відповідача не завадив йому у 2024 році закупити, наприклад, послуги з провадження корпоративної системи управління персоналом та розрахунку заробітної плати на суму 9,98 млн грн. (попередньо відхиливши більш економічно вигідну пропозицію), охоронні послуги на суму понад 10 млн грн (попередньо відхиливши більш економічно вигідну пропозицію), будівельні та ремонтні роботи, вартістю декілька десятків мільйонів гривень. Вказав, що він звільнений від сплати судового збору, оскільки одноразова грошова допомога входить до структури заробітної плати. 
В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.
Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 29 січня 2026 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.
ОСОБА_1 отримав поштою 28 червня 2025 року (а.с. 172).
Державне підприємство обслуговування повітряного руху України отримало 23 червня 2025 року в електронному кабінеті (а.с. 169).
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача,   перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 22 серпня 1994 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до Харківського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, де він працював до 29 квітня 2021 року, що підтверджується записами у його трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 24-30). 
Відповідно до витягу з наказу № 121/о від 29 квітня 2021 року ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників 29 квітня 2021 року (а.с. 17).
29 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та Державним підприємством обслуговування повітряного руху України був укладений договір № 79 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором, відповідно до умов якого підприємство зобов`язується виплатити працівнику матеріальну (грошову) допомогу, передбачену п. 2.3.2 Додатку 19 до Колективного договору між адміністрацією підприємства та профспілками (а.с. 11-13). 
Згідно пунктів 2.2 та 2.3 Договору про виплату матеріальної допомоги № 79 від 29 квітня 2021 року посадовий оклад працівника для розрахунку матеріальної допомоги з урахуванням доплати за знання та постійне використання в роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад, становить 10 430,00 грн; стаж безперервної роботи працівника на підприємстві становить 26 років 08 місяців 08 днів. Розмір матеріальної допомоги становить 250 000,00 грн.
Зі змісту п.3.1 договору вбачається, що відповідач зобов`язався виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в такому порядку: 1 посадовий оклад протягом 10 банківських днів з дати початку дії договору, а залишок суми матеріальної допомоги - по 1 посадовому окладу кожні 2 місяці, починаючи з: 12-го місяця з дати підписання договору до повної виплати для матеріальної допомоги за п. 6.25.2 та 6.25.4 Колективного договору; 6-го місяця з дати підписання договору до повної виплати для матеріальної допомоги за п. 2.3.2 Додатку 19 Колективного договору
Також 29 квітня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду №1/80 про зміну сторони в зобов`язанні до договору № 79 від 29 квітня 2021 року, якою змінили підприємство з Харківського РСП Украероруху на Дніпровський РСП Украероруху (а.с. 14-15).
27 травня 2021 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 про зміну банківських реквізитів до вказаного договору, якою змінено банківські реквізити ОСОБА_1 (а.с. 16).
З метою виконання умов договору № 79 від 29 квітня 2021 року було видано наказ № 352/о від 13 травня 2021 року «Про проведення виплати матеріальної допомоги», на підставі якого виплата ОСОБА_1 матеріальної допомоги здійснюється рівними частинами по 10 430,00 грн у період з 29 квітня 2021 року до 17 травня 2021 року, з 29 жовтня 2021 року до 28 грудня 2021 року, з 29 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 30 квітня 2022 року, з 01 травня 2022 року до 30 червня 2022 року, з 01 липня 2022 року до 31 серпня 2022 року, з 01 вересня 2022 року до 31 жовтня 2022 року, з 01 листопада 2022 року до 31 грудня 2022 року, з 01 січня 2023 року до 28 лютого 2023 року, з 01 березня 2023 року до 30 квітня 2023 року, з 01 травня 2023 року до 30 червня 2023 року, з 01 липня 2023 року до 31 серпня 2023 року, з 01 вересня 2023 року до 31 жовтня 2023 року, з 01 листопада 2023 року до 31 грудня 2023 року, з 01 січня 2024 року до 29 лютого 2024 року, з 01 березня 2024 року до 30 квітня 2024 року, з 01 травня 2024 року до 30 червня 2024 року, з 01 липня 2024 року до 31 серпня 2024 року, з 01 вересня 2024 року до 31 жовтня 2024 року, з 01 листопада 2024 року до 31 грудня 2024 року, з 01 січня 2025 року до 28 лютого 2025 року, з 01 березня 2025 року до 30 квітня 2025 року, з 01 травня 2025 року до 30 червня 2025 року, та 1 виплату у розмірі 10 110,00 грн. у період з 01 липня 2025 року до 31 серпня 2025 року (а.с.42-43).
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №64 від 21 березня 2022 року призупинено дію наказів, зазначених у додатку № 1 цього наказу. Призупинено дію, зокрема, наказу № 352/о від 13 травня 2021 року (а.с. 61-64).
Наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України №141 від 30 березня 2022 року призупинено дію окремих положень колективного договору з 1 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні, окрім пунктів та їх окремих підпунктів 5.1-5.4, 5.4.1, 5.6, 5.8, 5.10, 5.11, 5.11.1, 5.11.2, 5.15, 5.17, 5.25, 5.27 та 5.28 розділу 5 колективного договору, додатків 2-7, 9 до колективного договору (а.с. 59-60).
В матеріалах справи міститься копія додаткової угоди №3 до договору №79 від 29 квітня 2021 року, якою Державне підприємство обслуговування повітряного руху України мало намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ОСОБА_1 договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання. Зазначена додаткова угода була направлена позивачу засобами поштового зв`язку 24 березня 2023 року, однак залишилась не підписаною (а.с.71-74).
Сторони визнають та підтверджують, що відповідачем сплачено позивачу 31 290,00 грн матеріальної допомоги, сума невиплаченої матеріальної допомоги згідно договору станом на час розгляду справи судом першої інстанції склала 198 170,00 грн.
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).
Згідно з частинами першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Згідно статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами 29 квітня 2021 року укладено договір № 79 про виплату матеріальної допомоги за колективним договором.
Також встановлено, що відповідач перестав виконувати умови укладеного між сторонами договору з підстав призупинення дії окремих положень колективного договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану в Україні згідно наказу ДП «Украерорух» № 141 від 30 березня 2022 року.
З огляду на викладені обставини та на підставі вищенаведених правових норм про обов`язковість дотримання сторонами правочину його умов, законним і обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної допомоги, строк виплати якої настав відповідно умов договору на суму 198 710,00 грн.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про помилковість висновків суду щодо непоширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» апеляційним судом відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що виплата матеріальної допомоги позивачу обумовлена договором про виплату матеріальної допомоги, укладеним між сторонами 29 квітня 2021 року після звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.
За таких обставин правильним є висновок суду про те, що даний договір є цивільно-правовим, і на нього не поширюється дія вищевказаного нормативного акту, який згідно частини першої статті 1 Закону визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Також апеляційний суд критично оцінює доводи Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про те, що оскільки було призупинено дію деяких положень колективного договору, то й укладений на основі колективного договору договір про виплату матеріальної допомоги теж призупиняє свою дію, адже це окремий правочин, й сторони по справі не укладали окремі додаткові угоди щодо внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги.
Зокрема, додаткова угода № 3 до договору № 79 від 29 квітня 2021 року, якою відповідач мав намір погодити з позивачем внесення змін до укладеного з ним договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором та призупинити його виконання, залишилась не підписаною ОСОБА_1 , а отже сторонами не було у встановленому пунктом 5.2 договору порядку погоджені зміни до нього. В свою чергу видача ДП «Украерорух» наказу № 141 від 30 березня 2022 року та наказу № 64 від 21 березня 2022 року не є способом внесення змін до договору про виплату матеріальної допомоги за колективним договором № 79.
Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно встановив факт того, що між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини, й позивач має право на виплату йому матеріальної допомоги в частині тих платежів, строк сплати яких настав, і які йому в порушення умов договору не виплачує відповідач з підстав призупинення дії відповідних положень колективного договору на підприємстві.
Також необґрунтованими є і посилання в апеляційній скарзі на те, що умовами укладеного між сторонами договору не було враховано настання для відповідача форс-мажорних обставин, як наприклад, військова агресія російської федерації, що призвело до неможливості виконання ним взятих на себе зобов`язань, виходячи з наступного.
Обставини форс-мажору, за загальним правилом, звільняють сторони від відповідальності за порушення зобов`язання, тобто від нарахування штрафів/пені за неналежне виконання зобов`язань.
Проте договірні зобов`язання мають виконуватися належним чином, а одностороння відмова від зобов`язань не допускається. Цивільним законодавством передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, зокрема, сплата штрафних санкцій у вигляді неустойки, однак таких вимог у цій справі не заявлено.
Між тим, статтею 617 ЦК України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).
Частиною другою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.
Торгово-промисловою палатою України (ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія російської федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили).
Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань. Тобто, необхідно довести зв`язок між невиконанням зобов`язань та воєнними діями в Україні.
При цьому суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що форс-мажорні обставини звільняють тільки від відповідальності за порушення зобов`язань (тобто від нарахування штрафів/пені), проте не звільняють від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань.
Враховуючи те, що відповідачем не було доведено зв`язку між неможливістю виконання зобов`язання за укладеним між сторонами договором та військовою агресією російської федерації в Україні, на що як на форс-мажор посилався відповідач, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи скарги щодо звільнення відповідача від необхідності виконувати договірні зобов`язання за укладеним між сторонами договором.
Інші доводи апеляційної скарги відповідача, зокрема, щодо несплати позивачем судового збору, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності вимог ОСОБА_1 обґрунтовано задоволено його позов щодо стягнення матеріальної допомоги, строк виплати якої настав на час ухвалення рішення.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається Державне підприємство обслуговування повітряного руху України в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 28 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді Н.П. Пилипчук 

В.Б. Яцина