ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/6027/24                                                 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Ткаченко О.Є.,                                                                                                                                                                 Суддя-доповідач Кобаль М.І.     

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року                                                                                        м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі по тексту - відповідачі, ГУ ПФУ в Одеській області, ГУ ПФУ в Чернігівській області) в якому просила:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Чернігівській області та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області №254150025396 від 02.06.2023 про відмову у призначені пенсії, у зв`язку з втратою годувальника, згідно зі статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію, у зв`язку з втратою годувальника, вітчима ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вважається зниклим безвісти за особливих обставин, згідно зі статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та виплачувати призначену пенсію, починаючи з 01.06.2023.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року значений позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 02.06.2023 №254150025396 про відмову у призначені пенсії, у зв`язку з втратою годувальника згідно зі  статтею 36 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію у зв`язку з втратою годувальника, вітчима ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вважається зниклим безвісти за особливих обставин, згідно зі  статтею 36 Закону України  «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 01.06.2023.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач - ГУ ПФУ в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції надає правову оцінку спірним правовідносинам та переглядає рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог, оскільки позивач не є апелянтом по справі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ві 22.08.2020 матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_4 (а.с. 9).
Згідно з Витягом з Державного реєстру акту цивільного стану громадян про народження №00027518388 від 22.08.2020 відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані відповідно до частини п1ершої  статті 136 Сімейного кодексу України  (а.с. 10).
У період з 01.06.2007 по 30.06.2018 та, у період з 01.07.2019 по 31.12.2019, ОСОБА_5 перебувала на обліку в управлінні адресних соціальних допомог Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради та отримувала допомогу на дітей одиноким матерям на дитину  - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується довідкою про отримання допомоги Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради від 12.06.2023 № 18-09/1055 (а.с. 11).
23.03.2018 зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 12).
Довідками Управляння адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 03.03.2023 №902 та від 07.06.2023 №2822 підтверджується факт проживання за однією адресою ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 13-14).
ОСОБА_3 , призваний на військову службу по мобілізації Військовою частиною НОМЕР_3 в добровільному порядку, в ході виконання бойового завдання 30.01.2023, зник безвісті поблизу населеного пункту Параскавіївка Бахмутського району Донецької області, що підтверджується сповіщенням сім`ї №55 від 16.02.2023 (а.с. 15).
Згідно з Витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин, від 12.05.2023 №20230512-39 ОСОБА_3 надано статус особи, зниклої безвісті за особливих обставин, з 11.05.2023 (а.с. 18).
25.05.2023 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про призначення пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з втратою годувальника вітчима ОСОБА_3 .
За принципом екстериторіальності вказану заяву позивачки розглянуло ГУ ПФУ в Одеській області та прийнято рішення від 02.06.2023 №254150025396, яким у призначенні пенсії відмовлено (а.с. 19, далі по тексту - оскаржуване рішення).
Так, в оскаржуваному рішенні пенсійним органом зазначено, що згідно з пунктом 2.3 розділу ІІ Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», необхідно надати документи, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником. 
Також, пенсійним органом зазначено, про наявний страховий стаж померлого годувальника становить 14 років 9 місяців 4 дні. За наданими документами права на пенсію, згідно зі  статтею 36 пункту 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,  не має.
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням пенсійного органу, позивачка звернулася до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що   пасинок - ОСОБА_2 має право на пенсію, у зв`язку з втратою годувальника, оскільки не одержував аліментів від рідного батька, а тому наявні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію у зв`язку з втратою годувальника, вітчима ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вважається зниклим безвісти за особливих обставин, згідно зі статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.06.2023.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до  ст. 22 Конституції України  права і свободи людини і громадянина, закріплені цією  Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зауважив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №1058-ІV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 
1) пенсія за віком; 
2) пенсія по інвалідності; 
3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини 1 статті 36 Закону №1058-ІV пенсія, у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у   частині другій   статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні, з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року, за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до   Закону України   «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія, у зв`язку з втратою годувальника, призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Пунктом 2 частина 2 статті 36 Закону №1058-ІV визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема  діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Відповідно до частини 5   статі 36 Закону №1058-ІV   пасинок і падчерка мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми, якщо вони не одержували аліментів від батьків.
Положення цього Закону, що стосуються сім`ї померлого, відповідно поширюються і на сім`ю особи, визнаної безвісно відсутньою або оголошеною померлою у встановленому законом порядку (частин 7 статі 36 Закону №1058-ІV)
Водночас умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, визначає   Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 09.04.1992 (надалі - Закон №2262-XII)
Статтею 1 Закону №2262   передбачено, що члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим   Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
Відповідно до статті 29   Закону №2262   пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим   Законом   призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим   Законом   - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.
Відповідно до статті 30   Закону №2262   право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим   Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: 
- непрацездатним дітям; 
- непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим   Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Відповідно до частини 2   статті 34 Закону №2262   мають право на пенсію в разі втрати годувальника пасинок і падчерка, якщо вони не одержували аліментів від батьків, мають право на пенсію нарівні з рідними дітьми.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, і Закон №1058-IV, і Закон №2262-XII передбачають такий вид пенсії, як пенсія у зв`язку з втратою годувальника, і цими законами визначено право на отримання пенсії такого виду, зокрема пасинка і падчерки на рівні з рідними дітьми. При цьому право пасинка (падчерки) на отримання пенсії в разі втрати годувальника (вітчима) обумовлюється відсутністю факту одержання аліментів від батька, незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
З матеріалів справи вбачаються відомості про батька ОСОБА_2 в актовому запису про народження записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України.
Частиною 1 статті 135 Сімейного кодексу України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
За наведених обставин підстави у матері для стягнення аліментів на утримання дитини з біологічного батька відсутні. Також листом Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08.04.2025 №26646/27.23-39 підтверджено, що станом на 08.04.2025 згідно даних АСВП у Відділі не перебували на виконанні провадження про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 (а.с. 59).
Таким чином, факт неотримання позивачкою аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_2 доведений, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що свідчить про обґрунтованість тверджень позивачки про те, що ОСОБА_2 , як пасинок годувальника ОСОБА_3 , має право на пенсію, у зв`язку з втратою годувальника.
Колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що мотиви відмови викладені в оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Одеській області про недостатність у померлого годувальника ОСОБА_3 страхового стажу, відповідно частини 1 статті 36 Закону №1058-ІV, який становить 14 років 9 місяців 4 дні, є безпідставними, оскільки вказана правова норма містить застереження щодо осіб, яким, відповідно до  Закону України  «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу.
Враховуючи вище зазначені правові положення та обставини справи, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 02.06.2023 №254150025396 про відмову у призначені пенсії, у зв`язку з втратою годувальника, згідно зі статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію у зв`язку з втратою годувальника, вітчима ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вважається зниклим безвісти за особливих обставин, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ухвалюючи таке рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.
Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).
Зобов`язуючи орган державної влади виконати свої дискреційні повноваження, суд встановлює справедливість та відновлює баланс взаємодії між суб`єктами владних повноважень та фізичними особами. Також суд унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання органами державної влади своїми дискреційними повноваженнями.
Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Тобто, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта ухвалити рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та спрямований на недопущення свавілля в органах влади.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
При цьому, Суд застосовує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії», відповідно до яких, саме орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до матеріалів справи, заява позивачки про призначення пенсії від 25.05.2023 розглянута за екстериторіальним принципом ГУ ПФУ в Одеській області і оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_2 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято саме вказаними територіальними органами Пенсійного фонду України.
З огляду на зазначене та положення Порядку №22-1, існують законні підстави для  зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  пенсію у разі втрати годувальника вітчима - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вважається зниклим безвісти за особливих обставин, згідно зі статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01.06.2023.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача є законними і обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  та частини другої  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частинами 1    статті 77 КАС України    передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених    статтею 78 цього Кодексу.
Правовими положеннями ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.1  ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси
Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1  ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України  й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.
У даному випадку, судом апеляційної інстанції встановлено факт, який свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача з боку відповідача, з огляду на вищезазначені висновки викладені в даній постанові.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема    людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями    та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1  ст. 6 КАС України).
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на    ефективний засіб    юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Як зазначено в п. 4.1    Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004    суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих    Конституцією    та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1    ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України  за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України  питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області -  залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року -  залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                           М.І. Кобаль

Судді:                                                                                                 Н.П. Бужак

                                                                                                           Ю.К Черпак          

Повний текст виготовлено 28.11.2025 року