Справа № 444/2235/18 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/3987/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: відповідача  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року у справі за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_1 про зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,  

встановив:
У липні 2018 року позивач акціонерне товариство (далі – АТ) «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідачку ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться в постійному користуванні АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», а саме: звільнити самовільно зайняту земельну ділянку в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області на 15 км + 860 м – 15 км + 875 м з лівої сторони за ходом кілометрів на перегоні Рудно – Підбірці, шляхом демонтажу об`єктів нерухомого майна, які розміщені на цій земельній ділянці. 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у постійному користуванні АТ «Українська залізниця», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства (далі – ПАТ) «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області у розмірах, визначених «Планом смуги відводу лінії Рудно –Підбірці «Львівської залізниці» від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області 1962 року, місто Київ», розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, за яку позивач здійснює сплату земельного податку.
Право позивача на цю земельну ділянку виникло до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому права на нерухоме майно, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав, є дійсними за відсутності їх державної реєстрації.
Згідно із законодавством, яке діяло на момент виникнення у позивача права на землі смуги відведення залізниці в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, тобто у 1962 році, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта про право власності на землю не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення щодо яких був встановлений спеціальний порядок відводу, реєстрації землекористування та вилучення.
Однак, під час обстеження земельної ділянки, проведеного 17.02.2016 року комісією працівників виробничого структурного підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, виявлено, що на 15 км + 860 м – 15 км + 875 м на перегоні Рудно – Підбірці з лівої сторони за ходом кілометрів на відстані 15 м від осі головної колії розташована сітчаста огорожа та частина житлового будинку, які без належних правових підстав самовільно встановлені відповідачем ОСОБА_1 .
Зазначені об`єкти розміщені відповідачем на землі смуги відведення, яка перебуває у постійному користуванні позивача, у зв`язку з чим порушено право останнього на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме: забезпечення безпечного функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області. 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», просив його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач покликався на те, що суд не встановив, у чиїй власності та на якій підставі перебуває земельна ділянка, що зайнята відповідачем, до якої категорії земель належить ця земельна ділянка.
Звертає увагу, що користування спірною земельною ділянкою Залізниця здійснює відповідно до Плану смуги відведення лінії Рудно – Підбірці Львівської залізниці, розробленого у 1962 році, проте, суд не дав належної правової оцінки доводам позивача щодо належності та допустимості Плану смуги відведення, як доказу, який підтверджує виникнення в Залізниці права користування спірною земельною ділянкою.
Додає, що державна реєстрація права власності та користування земельними ділянками є похідною від набуття особою цього права, тобто наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.
Додає, що на момент побудови залізничної колії у 1958 році та складання Плану смуги відведення лінії Рудно – Підбірці у 1962 році реєстрація права на земельні ділянки законодавством не передбачалася, вказана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні АТ «Українська залізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця».
Наголошує, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до закону. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
На новому апеляційному розгляді справи неодноразово розгляд справи відкладався (оголошувалася перерва), в тому числі, з метою витребування доказів на виконання вказівок Верховного Суду та забезпечення належного повідомлення відповідачки.
В подальшому, ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 січня 2024 року зупинено провадження в даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №446/478/19, яке поновлено ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року.
В судове засідання апеляційного суду 27.01.2026 року сторона позивача не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи позивач був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у його відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 09.02.2026 року о 14:50, з урахуванням періоду перебування одного із членів колегії суддів на листку непрацездатності з 02 по 05 лютого 2026 року включно.
Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Судом встановлено, що у «Плані смуги відводу лінії Рудно – Підбірці «Львівської залізниці» від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області 1962 року, місто Київ», розробленому проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, зазначено, що у користуванні АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» перебуває земельна ділянка смуги відведення в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області шириною 30 метрів.
17.02.2016 року комісією в складі: головного інженера виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Батюка В.Б., інженера-землевпорядника виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Приставської О.В., старшого шляхового майстра виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» Скучинського С.О., за участю спеціаліста-землевпорядника Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області Гупала З.М., складено акт обстеження земельної ділянки, згідно з яким, на 15 км + 860 м – 15 км + 875 м перегону Рудно – Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці на відстані 15 метрів знаходиться сітчаста огорожа та частина житлового будинку, які належать ОСОБА_1 . Ширина земельної ділянки залізниці на 15 км + 860 м – 15 км + 875 м за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії згідно з «Планом смуги відводу лінії Рудно – Підбірці «Львівської залізниці» від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області 1962 року, місто Київ», розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, становить 30 метрів.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено порушення прав, оскільки не надано належним чином оформлених документів на право користування спірною земельною ділянкою, зокрема, державного акта на право користування землею, який у позивача відсутній. При цьому, суд зазначив, що «План смуги відводу лінії Рудно –Підбірці «Львівської залізниці» від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області 1962 року, місто Київ», розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, не є правовстановлюючим документом на земельну ділянку. 
Однак, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).
У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями (пункт «б» частини четвертої статті 84 ЗК України).
Відповідно до статті 68 ЗК України, до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Аналогічне за змістом положення міститься й у частині другій статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт».
Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про транспорт», землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту відповідно до ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
У частині першій статті 23 Закону України «Про транспорт» вказано, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.
За таких обставин, наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №466/1058/15-ц (провадження №61-23268св18), від 15 жовтня 2020 року у справі №466/6682/14-ц (провадження №61-1957св19), від 19 травня 2021 року у справі №715/2081/18 (провадження №61-3144св21), від 22 вересня 2021 року у справі №444/2344/18 (провадження №61-13565св20).
На підтвердження користування земельною ділянкою, розташованою у межах смуги відведення лінії Рудно – Підбірці Львівської залізниці від км 11 + 106 до км 20 + 534, АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» надано відповідний план смуги відведення, який був розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році.
Частиною першою статті 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою – це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.1991 року №356 «Про створення Державної адміністрації залізничного транспорту України», було створено Державну адміністрацію залізничного транспорту України (Укрзалізницю), передано у відання Укрзалізниці Донецьку, Львівську, Одеську, Південну, Південно-Західну, Придніпровську залізниці, а також усі інші розташовані на території України підприємства, установи й організації, що були підпорядковані Міністерству шляхів СРСР.
Законом України від 23.02.2012 року №4442-VI «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, було створено акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі – Товариство).
Частиною першою статті 4 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено, що до статутного капіталу Товариства вноситься, зокрема, право постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту.
Абзацами першим, другим пункту 3 розділу ІІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» встановлено:
«Земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, використовуються Товариством відповідно до їх цільового призначення.
З дня припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту до дня оформлення Товариством прав на користування земельними ділянками, які перебували у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та зазначених підприємств, Товариство зобов`язане використовувати згідно з цільовим призначенням відповідні земельні ділянки в розмірах та межах, у яких вони перебували в постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту або фактично використовувалися ними, і за які сплачувався земельний податок».
Згідно з пунктом 5 розділу ІІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону України від 23.02.2012 року №4442-VI «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», частину другу статті 92 ЗК України доповнено пунктом «г» про те, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набуває, зокрема, публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» утворено публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.
Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №735 «Питання акціонерного товариства «Українська залізниця» затверджено статут публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938 «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця», змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано в акціонерне товариство «Українська залізниця».
Отже, законом визначено, що АТ «Українська залізниця» належать на праві постійного користування земельні ділянки, що відносяться до земель залізничного транспорту.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 (провадження №14-90цс23). 
Таким чином, ураховуючи вище наведене та виходячи із нормативно-правових актів, чинних на момент набуття права на земельні ділянки Залізницею у 1962 році, а саме: ЗК УРСР 1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених постановою ЦВК СРСР від 1928 року, землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів, рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку.
При цьому, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акта на земельну ділянку не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до пунктів 54, 55 «Загальних засад землекористування і землеустрою» (постанова ЦВК СРСР від 15.12.1928 року).
Отже, право Залізниці на спірну ділянку виникло з моменту побудови залізничної колії у 1958 році, згідно з «Планом смуги відводу лінії Рудно –Підбірці «Львівської залізниці» від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області 1962 року, місто Київ», розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році (а.с.17-19 т.1), ця земельна ділянка зайнята об`єктами залізничної інфраструктури, тобто позивач є належним користувачем зазначеної у плані відведення земельної ділянки і такий план є належним доказом підтвердження права позивача на користування земельною ділянкою, яка розташована в межах смуги відведення лінії Рудно –Підбірці «Львівської залізниці» від км 11 + 106 до км 20 + 534, яка відноситься до земель державної власності.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» зазначав, що відповідачка ОСОБА_1 самовільно, без будь-яких правових підстав, розмістила сітчасту огорожу та частину житлового будинку на земельній ділянці смуги відведення Залізниці, чим порушила право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, зокрема, для забезпечення функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області.
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 68)).
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі №310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 року у справі №610/1030/18 (пункт 40)).
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 року у справі №334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
З письмових доказів, досліджених судом першої інстанції, і додатково наданих позивачем та витребуваних апеляційним судом на новому апеляційному розгляді справи, встановлено такі обставини.
Так, зокрема, з матеріалів спадкової справи №901/2000, заведеної Жовківською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , копії яких надано Львівському апеляційному суду (а.с.57-68 т.2), встановлено, що первинно житловий будинок АДРЕСА_1 в цілому був зареєстрований на праві особистої власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.1989 року, виданого виконкомом Вел. Грибовицької сільської Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Нестеровської районної Ради народних депутатів від 26.01.1989 року №23 (а.с.62-63 т.2).
Будинок складається з двох житлових кімнат та кухні, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 28,3 кв.м.
До будинку відносяться наступні господарські будівлі та споруди: сарай (Б); вбиральня (У); хвіртка (№2); огорожа (№3); замощення (І).
За даними технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , виготовленого 02.01.1989 року (а.с.57-59 т.1), рік побудови будинку вказаний 1945. 
Після смерті ОСОБА_2 , вказаний будинок успадкувала ОСОБА_1 , в порядку спадкування за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, виданим 05.10.2004 року державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О.Я., зареєстрованим в реєстрі за №1-3186 (а.с.66 т.2).
Право власності на будинок в цілому зареєстроване за ОСОБА_1 21.10.2004 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05.10.2004 року, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованою 28.08.2023 року (а.с.32 т.2). 
Згідно з інформацією управління адміністрування громад департаменту міської агломерації Львівської міської ради від 18.07.2003 року №3801-вих-87909 (а.с.31 т.2), ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (згідно записів Погосподарських книг, Витяг з реєстрації права власності №159/2 від 21.10.2004 року); земельна ділянка за даною адресою не приватизована, рішення Грибовицькою сільською радою не видавалося.
Той факт, що земельна ділянка за вказаною адресою, орієнтовною площею 0,03 га, яка закріплена за будинком для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, про що вказано у довідці Грибовицької сільської ради від 22.01.2019 року (а.с.56 т.1), не приватизована, підтверджено відповідачкою ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду.
Таким чином, наведеними вище доказами підтверджено той факт, що власником будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідачка ОСОБА_1 .
Підстав для висновку про те, що відповідачка ОСОБА_1 в незаконний спосіб набула право власності на будинок, або що будинок збудований самочинно, в колегії суддів немає.
Водночас, право власності або право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться спірний будинок, відповідачкою у встановленому законом порядку не оформлено.
Отже, звернувшись з негаторним позовом про усунення перешкод у користуванні землею смуги відведення залізниці, позивач правильно обрав спосіб захисту порушеного права, покликаючись на те, що частина земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні Залізниці, зайнята об`єктами нерухомого майна, власником якого є відповідачка.
При цьому, підстав для висновку про встановлення належних позивачці об`єктів нерухомого майна без будь-яких правових підстав або самовільно, як про це зазначає позивач у позовній заяві, немає, оскільки будинок побудований ще у 1945 році, а право власності на нього зареєстровано первинно 27.01.1989 року. 
Окрім того, на підтвердження факту накладання земельної ділянки, позивач надав матеріали Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації, роботи по розробленню якої виконувались КТ НВФ «Нові технології» у 2015 році, в якій наявна інформація з електронної бази Державного земельного кадастру про часткове зайняття земельної ділянки смуги відведення залізниці в адміністративних межах Грибовицької сільської ради відповідачкою ОСОБА_1 (а.с.12-15 т.1), та акт обстеження земельної ділянки від 17.02.2016 року (а.с.20 т.1), з якого вбачається, що комісія в складі працівників виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та спеціаліста землевпорядника Грибовицької сільської ради під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах населеного пункту на території Грибовицької сільської ради Львівської області виявила, що на 15 км + 860 м – 15 км + 875 м перегону Рудно – Підбірці за ходом кілометрів з лівої сторони від осі головної колії в смузі відведення залізниці на відстані 15 м знаходиться сітчаста огорожа та частина житлового будинку гр. ОСОБА_1 .
Разом з тим, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року (справа №446/478/19, провадження №14-90цс23), АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 року у справі №441/123/16).
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України, земельна ділянка – це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. 
На новому розгляді справи апеляційний суд роз`яснював стороні позивача право заявляти клопотання про призначення судової експертизи для з`ясування дійсної площі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні залізниці, а також перетину та розміру земельної ділянки ОСОБА_1 , яка накладається на земельну ділянку, передану у користування позивачу, однак, таким процесуальним правом позивач не скористався і клопотання про призначення експертизи з метою встановлення точних меж та розмірів (площ) накладання земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно відповідачки, на земельну ділянку смуги відведення залізниці в адміністративних межах Грибовицької сільської ради Жовківського району Львівської області, позивач до апеляційного суду не подавав.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку про недоведеність позовних вимог позивача щодо зайняття відповідачкою під об`єкти нерухомого майна частини земельної ділянки, визначеної «Планом смуги відводу лінії Рудно – Підбірці «Львівської залізниці» від км 11 + 106 до км 20 + 534 Нестеровського району Львівської області 1962 року, місто Київ», розробленим проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році, яка перебуває у постійному користуванні АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», тому саме з цієї підстави необхідно відмовити позивачу у задоволенні його позову.
Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, проте, помилився відносно підстав такої відмови, оскаржуване рішення необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» задовольнити частково. 
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 28 березня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 09 лютого 2026 року. 

Головуючий      С.М. Бойко 

Судді:         С.М. Копняк 

А.В. Ніткевич