Єдиний унікальний номер 205/6721/25
Номер провадження2/205/81/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді – Басової Н.В., 
за участю секретаря судового засідання – Пєтіної К.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:

30.04.2025 року позивач звернувся до Новокодацького районного суду міста Дніпра з вищезазначеним позовом, у якому просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 . До реєстрації шлюбу позивач з відповідачем з 2015 року проживали однією сім`єю, потім у них народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від попереднього шлюбу ОСОБА_2 має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав з 2015 року і проживає наразі з позивачем та відповідачем і є членом їх сім`ї. Біологічний батько ОСОБА_3 – ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . З того часу всю повноту виховання і матеріального забезпечення ОСОБА_3 несуть позивач з відповідачем. Сім`я позивача проживає у будинку, який належить на праві власності відповідачу, який вони придбали, перебуваючи у шлюбі. Відповідач і діти мають зареєстроване місце проживання у домі у АДРЕСА_1 , а позивач має фактичне місце проживання за цією адресою, що письмово підтверджують сусіди. Дитині ОСОБА_3 позивач забезпечує матеріальне утримання, піклується про нього, як і про своїх дітей та приймає участь у його вихованні, цікавиться його навчанням, оплачує обстеження стану його здоров`я та лікування (дитина має хронічне захворювання органів травлення). Оскільки відповідач не працює, присвячує свій час догляду та вихованню дітей та домашнім справам й відповідно не має самостійного джерела доходів, то основний тягар матеріального забезпечення родини позивача покладається на нього. Позивач отримує доходи надаючи різного роду послуги (від чорноробочого, вантажника до перевозки, закупки і доставки товарів для торгівлі підприємцями) на умовах усних цивільно-правових договорів. Саме за зароблені позивачем грошові кошти їх сім`я оплачує комунальні послуги по проживанню, купує продукти харчування, необхідні речі та одяг для дітей, іграшки оплачується потрібне лікування та навчання, а також їх участь у різних гуртках, організовується дозвілля, тобто позивач надає родині кошти для покриття всіх дитячих потреб, а грошове утримання, яке він здійснюю повністю задовольняє існуючі потреби всіх дітей. Таке утримання позивачем сина відповідача від іншого шлюбу відбувається з 2015 року, коли вони стали проживати однією сім`єю. З того часу він, як чоловік та батько, виконуючи свій обов`язок, забезпечує матеріальне благополуччя сім`ї, а також всім необхідним для нормального розвитку дітей такого віку – належні житлові умови, одяг, харчування, лікування та медичне обстеження, спортивні секції, навчання, тощо. Позивач повноцінно реалізовує своє право на виховання ОСОБА_3 та сумлінно виконує обов`язок щодо його утримання. Це є запорукою існування міцної та щасливої сім`ї, а також цілком відповідає інтересам всіх дітей в родині. Після смерті біологічного батька ОСОБА_3 не отримує належного утримання і виховання від свого батька, проте отримує все, що може дати дитині повноцінний батько – від ОСОБА_1 . Між ними склалися теплі дружні довірливі стосунки. Наразі основним джерелом для існування сім`ї є кошти які заробляє позивач.
Ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 05 травня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
У судовому засіданні 04.09.2025 року ухвалою, постановленою на місці, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Позивач ОСОБА_1 письмово просив розглядати справу без застосування засобів технічної фіксації судового засідання.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Кострицька М.В. письмово просила розглядати справу без застосування засобів технічної фіксації судового засідання.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, у відзиві на позов визнала позовні вимоги.
Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_6 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. 
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 19.08.2016 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_8 (а.с. 18). Від сумісного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 22-23).
Відповідач від попереднього шлюбу із ОСОБА_6 має сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16).
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_6 помер (а.с. 17).
З Акту № 253 від 14.02.2025 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 в проживають: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 , 2016 р.н.; ОСОБА_5 , 2016 р.н. (а.с. 13). 
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Як зазначає Верховний Суд, право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, що кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 20 ЦК України та ст. ст. 3, 4 ЦПК України.
Між тим, сам факт звернення сторони позивача до суду в позовному провадженні не усуває обов`язку позивача пред`явити позовні вимоги до належного відповідача по справі, а не до будь-якої фізичної чи юридичної особи.
Предметом даного позову є встановлення факту перебування на утриманні позивача неповнолітнього сина відповідача – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Підставою позову позивач зазначив те, що встановлення факту перебування неповнолітнього сина відповідача на його утриманні необхідно для оформлення позивачеві в установленому порядку відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з ч. 1 ст. 268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відповідно до п. 3 ч. 1 Додатку 5 Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМ України № 560 від 16.05.2024 року, документами, що підтверджують право на відстрочку з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 вказаного Закону, є свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 ЦПК України, а також договір про сплату аліментів на дитину.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичноїособи наутриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Встановлено, що між сторонами відсутній спір про право щодо встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні позивача. Сторони, створивши сім`ю та зареєструвавши шлюб, проживають спільно з дітьми, при цьому, позивачем не надано доказів того, що відповідач як подружжя порушує права позивача в цій частині, яке б підлягало судовому захисту.
По справі дійсно вбачається, що спір між сторонами відсутній. Позивач ОСОБА_1 є вітчимом дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитина ним не усиновлена, а звернення його до суду, як вказує сам позивач, викликано необхідністю в оформленні в установленому порядку відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
За змістом ч. 1 ст. 268 СК України вітчим зобов`язаний утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
У даному випадку батько дитини ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
При цьому, суд зауважує, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, чи отримує відповідач ОСОБА_2 соціальну допомогу на дитину у зв`язку із втратою годувальника, біологічного батька дитини ОСОБА_6 . 
Також суд зазначає, що 09.05.2025 року та 31.05.2025 року до п. 3 ч. 1 Додатку 5 Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ № 560 від 16.05.2024 року внесено зміни, згідно яких документами, що підтверджують право на відстрочку з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 вказаного Закону, є свідоцтво про народження кожної дитини із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та (або) рішення суду про встановлення факту перебування дитини (дітей) на утриманні військовозобов`язаного (за наявності), інші документи, на підставі яких у військовозобов`язаного виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 СК України (за наявності), та один з таких документів: свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше); рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним; письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні; свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) та документи, які свідчать про відсутність у малолітніх, неповнолітніх падчерки, пасинка матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або про те, що такі особи не можуть з поважних причин надавати їм належне утримання (свідоцтво про смерть; витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; рішення суду про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим; вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі; висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я чи витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, якщо зазначені мати, батько, дід, баба, повнолітні брати та сестри самі потребують постійного догляду; рішення суду про позбавлення батьківських прав матері, батька); інформація з Єдиного реєстру боржників про відсутність в Реєстрі відомостей про військовозобов`язаного за категорією стягнення (характером зобов`язання) стягнення аліментів з датою формування такої інформації не пізніше ніж за п`ять днів до дня подання заяви про надання відстрочки.
Таким чином, законодавець унормував перелік документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зокрема, щодо військовозобов`язаних, у яких виник обов`язок утримувати падчерку, пасинка до досягнення ними 18 років відповідно до статті 268 СК України.
За загальним правилом згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У даній справі не вбачається, що відповідач порушує, не визнає або оспорює право позивача з вказаного питання. 
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні, достовірні та допустимі докази, які б підтверджували витрати позивача на утримання дитини, а також докази, які б вказували на умови проживання дитини, щодо якої ставиться питання про перебування його на утриманні саме позивача. Лише показання свідків не можуть підтверджувати утримання позивачем сина відповідача – ОСОБА_3 .
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати по справі покладаються на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3-4, 15-16, 20 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 268 СК України, ст. ст. 4, 12-13, 76-78, 81, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 315, 354 ЦПК України, 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), про встановлення факту, що має юридичне значення – відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Басова