Справа № 227/1811/24
(2/199/408/26) 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України
19 січня 2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра 
у складі: головуючого судді     Якименко Л.Г. 
за участю секретаря    Попружко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтуванні позовних вимог посилались на те, що відповідач ОСОБА_3 27.03.2024 року о 18 год. 30 хв. у м. Добропілля по пр.Перемоги, керуючи автомобілем марки «Ваз», д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв наїзд на неповнолітню доньку позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перетинала проїзну частину дороги по пішохідному переходу.
Вина ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.08.2024 року, справа №227/1797/24 .
У результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, струс головного мозку, підшкірної гематоми лівої лобної ділянки, забою правого ліктьового суглобу, садна лівої гомілки, забою обох гомілок, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №90 від 17.05.2024 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, із короткочасним розладом здоров`я. 
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із 27.03.2024 року по 05.04.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Добропільська ЛІЛ» м.Добропілля, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого травматологічного відділення № 1194 від 05.04.2024 року.
Під час перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходила терапевтичне лікування, реабілітацію та дослідження, у зв`язку з чим позивачка вимушена була здійснювати придбання ліків, приладдя для дослідження головного мозку, сплачувати за діагностику та обстеження, на загальну суму 15379,83 грн., що підтверджується відповідними квитанціями.
Посилаючись на вказані обставини, позивачі просили суд стягнути із ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 15379,83 грн., а також судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн..
Окрім цього, позивачка зазначила, що внаслідок ДТП її на той час неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала тілесні ушкодження, змушена була терпіти фізичний біль, проходити лікування та реабілітацію, пережила хвилювання, отримала сильний стрес та психологічне потрясіння. Усі наслідки скоєного ДТП спричинили негативні зміни у житті неповнолітньої дитини, у зв`язку із чим їй була завдана моральна шкода. 
Позивачка ОСОБА_2 , враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, завданих внаслідок ДТП, їх характер та тривалість, зважаючи на те, що її страждання – це немайнові втрати, які неможливо відновити, враховуючи тривалий період лікування, емоційні страждання, спричинені внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, а також неможливість протягом тривалого часу приведення ритму життя у відповідну норму, після отриманих тілесних ушкоджень оцінює, розмір моральної шкоди 20 000,00 грн., яку просила стягнути із відповідача ОСОБА_3 на її користь.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Мавроді Р.Ф. надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Позивач ОСОБА_2  у судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, а також відзив на позов до суду не надавав, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
У судовому засіданні встановлено, що постановою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.08.2024 року водія ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 гривень.
Вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_3 27.03.2024 року о 18 год. 30 хв. у м. Добропілля по пр.Перемоги, керуючи автомобілем марки «Ваз», д.н.з. НОМЕР_1 , скоїв наїзд на неповнолітню ОСОБА_2 , яка перетинала проїзну частину дороги по пішохідному переходу.
Таким чином, матеріали справи містять судове рішення, яке набрало законної сили, є чинним та не скасованим, яким встановлено вину водія ОСОБА_3 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди 27.03.2024 року. Крім цього, вказаною постановою встановлено порушення водієм п. 18.1 ПДР України.
Відповідно до ч.ч. 3,6 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, на той час неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, струс головного мозку, підшкірної гематоми лівої лобної ділянки, забою правого ліктьового суглобу, садна лівої гомілки, забою обох гомілок, які згідно висновку судово-медичної експертизи №90 від 17.05.2024 року, відносяться до легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я (а.с.31,32). 
Внаслідок отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень неповнолітня ОСОБА_2 із 27.03.2024 року по 05.04.2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні у КНП «Добропільська ЛІЛ» м.Добропілля, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого травматологічного відділення № 1194 від 05.04.2024 року (а.с.18,19).
Під час перебування на стаціонарному та амбулаторному лікуванні неповнолітня ОСОБА_2 проходила терапію, реабілітацію та дослідження, мати ОСОБА_1 була вимушена здійснювати придбання ліків, приладдя для дослідження головного мозку, сплачувати за діагностику, придбання лікарських препаратів на загальну суму 15379,83 грн., що підтверджується квитанціями, які суд вважає належними та допустимими доказами (а.с.24-26).
Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:
1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;
2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;
3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі».
Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі».
Відповідно до п.14 Постанови №4 від 01.03.2013 р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» «При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, із урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.
Особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації».
Враховуючи вищевикладене, суд вважає стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, які вона понесла з метою лікування доньки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій були завдані тілесні ушкодження внаслідок внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 15379,83 грн..
Що стосується вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_3 завданої їй моральної шкоди у розмірі 20000,00 гривень, то в цій частині позов також підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також в зв`язку з пошкодженням майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, зокрема така правова позиція відображена у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".
Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.
Суд вважає доведеним, що діяння відповідача ТОВ «МК ПРОДСЕРВІС» у даному випадку було неправомірним і ним позивачу було завдано моральну шкоду; між діями відповідача, що призвели до порушення законних прав позивача, та наслідками у вигляді завдання моральної шкоди, яка виразилася у зміні звичайного способу життя, неможливості користування власним транспортом, моральних стражданнях та психологічного дискомфорту у зв`язку з цим, необхідності докладання зусиль для поновлення своїх порушених прав - є причинно-наслідковий зв`язок.
Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, оцінюючи обставини справи та зважаючи на те, що неповнолітня на той час ОСОБА_2 , 2007 року народження, понесла моральні страждання, фізичний та душевний біль, пройшла тривале медичне лікування та курс реабілітації, суд вважає позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити та стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 20000,00 грн., що є співмірним мінімальним розміром понесеним нею стражданням.
Згідно з положеннями ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу надано: договір про надання правничої допомоги №10-06-24 від 10.06.2024 року; розрахунок суми гонорару за правничу допомогу від 12.06.2024 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру №12-06-24 від 12.06.2024 року (а.с.9-13).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, у постанові від 13 березня 2025 року Касаційний цивільний суд Верховного Суду по справі №275/150/22 виснував, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. 
Оцінюючи в сукупності надані докази, а також беручи до уваги, що відповідачем до суду не подавалося відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу та не доведено неспівмірність таких витрат, як це визначено частиною 5, 6 статті 137 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає стягнути із ОСОБА_3 : на користь  ОСОБА_1 20379,83 грн., яка складається із матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди – 15379,83 грн., та витрат на правову допомогу – 5000,00 грн.; на користь ОСОБА_2 суму моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн..
Також, враховуючи, що позивач при поданні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», тому відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 207, 549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1050, 1054, 1187, 1188 ЦК України, ст. ст. 2, 12, 13, 19, 80, 81, 82, 89, 131, 141, 223, 258, 259, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , суму матеріального збитку – 15379,83 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 5000,00 грн., а всього 20379 (двадцять тисяч триста сімдесят дев`ять) гривень 83 копійок.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , суму моральної шкоди у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 80 копійок судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя          Л.Г. Якименко