ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року
м. Харків
справа № 641/9087/18
провадження № 22-ц/818/173/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря - Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горша А.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_5 , на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року в складі судді Зелінської І.В.
в с т а н о в и в:
У грудні 2018 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Горша Анжела Олександрівна, про визнання недійсним договору іпотеки, який у подальшому уточнила.
Позовна заява мотивована тим, що 12.10.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі за № 1123, предметом якого була квартира за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами договору іпотеки розмір основного зобов`язання становить 348 800,00 грн, строк виконання основного зобов`язання 12.01.2013.
Зазначила, що на час укладення договору іпотеки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , а саме з 27.06.2008. Посвідку на постійне проживання в Україні вона отримала лише 19.12.2012. Таким чином квартира придбана під час шлюбу та належить їй та її чоловіку на праві спільної сумісної власності подружжя. Однак квартира була передана її чоловіком в іпотеку не тільки без її згоди, а й обов`язкової в таких випадках письмової та нотаріально посвідченої її згоди, як співвласниці.
Посилалася на те, що у спірній квартирі проживали діти подружжя ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , між тим договір вчинено без дозволу органу опіки та піклування. Таким чином, відбулося фактичне порушення житлових прав дітей внаслідок укладення договору іпотеки.
Просила визнати недійсним іпотечний договір зареєстрований в реєстрі за № 1123 від 12.10.2012, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горша А.О.; скасувати державну реєстрацію права власності на 3-х кімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 69,1 кв м, житлова площа 41,3 кв м.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_9 - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати повністю рішення суду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що діями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порушено не тільки її право на частину квартири, а й порушені права неповнолітніх дітей, які зняті з реєстраційного обліку в спірній квартирі тільки у 2016 році. Зазначила, що ОСОБА_2 за національністю є азербайджанцем та погано розуміє російську мову, а української зовсім не розуміє. Однак при укладенні спірного договору не був запрошений перекладач з азербайджанської мови, нотаріус лише прочитала йому договір російською мовою. Відтак, ОСОБА_2 належно не був ознайомлений зі змістом договору іпотеки. Посилалася на те, що у справі № 641/1128/18 у задоволені вимоги ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування квартири відмовлено. Тобто право користування квартирою залишилось за нею та її дітьми. Втім, ОСОБА_3 почала чинити перешкоди у користуванні квартирою.

07 жовтня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_3 через свого представника подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважала рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому посилалася на те, що саме по собі укладення договору іпотеки не вплинуло на права та інтереси будь-яких дітей. Позивач не повідомив, які саме права та інтереси дітей були порушені в момент укладення договору іпотеки та внаслідок укладення договору іпотеки і яким саме чином відбулось таке нібито порушення. Присутність чи відсутність позивача при укладанні договору іпотеки не має значення для вирішення позову і зокрема не впливає на дійсність договору іпотеки. Проживання позивача разом з дітьми у квартирі, яка була предметом іпотеки, не має значення для вирішення позову і зокрема не впливає на дійсність договору іпотеки. Якщо позивач нібито не знав про укладення договору іпотеки, то, починаючи з 12.10.2012, у позивача не було перешкод довідатись про укладення договору іпотеки. З позовом у даній справі позивач звернувся лише у 2018 році. Позивач не повідомив, які саме не залежні від позивача та непереборні обставини перешкоджали довідатись про договір іпотеки та звернутись до суду з позовом в межах позовної давності. Позивач не надав доказів на підтвердження таких обставин. Внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, майновий стан позивача фактично не змінився, оскільки у такий спосіб позивач та ОСОБА_2 лише частково повернули їй борг. Вибуття квартири зі спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_2 настало не внаслідок укладення договору іпотеки, а внаслідок протиправної бездіяльності позивача та ОСОБА_2 , які вирішили не повертати їй борг, внаслідок чого збагатилися на суму, яка еквівалентна до 43 600 доларів США. Якщо позивач вважає, що права позивача порушені внаслідок вибуття квартири зі спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_2 , то належним та ефективним способом захисту нібито порушеного права позивача є вимога про витребування майна, а не вимога про визнання недійсним договору іпотеки.

20 січня 2026 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подала до суду апеляційної інстанції відповідь на відзив, в якому виклала доводи позовної заяви та апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, порушень вимог законодавства при укладенні договору іпотеки від 12.10.2012 не встановлено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 27.06.2008 ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебувають у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано Агенцією цивільного реєстру Марнеульського району м. Грузія (а.с.8-9,65-66,191-192 том 1).
ОСОБА_2 з 11.04.2012 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7 том 1).
ОСОБА_1 є громадянкою Грузії та 19.12.2012 отримала посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , в якому зазначено, що з 16.01.2013 вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5,64 том 1).
З довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 02.02.2018 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_2 (власник) з 11.04.2012; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син) з 11.04.2012; ОСОБА_8 , 18.03.2002 (дочка) з 11.04.2012; ОСОБА_11 (брат) з 17.10.2012; ОСОБА_1 (дружина) з 16.01.2013; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка) з 24.09.2014; ОСОБА_13 (племінник) з 27.02.2015. Всіх вказаних осіб виписано 15.09.2016 (а.с.11 том 1). 
За договором купівлі-продажу від 02.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кравченко С.В., р.№1036, ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.91,147-148,220 том 1).
Аналогічна інформація міститься в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 151955309 від 04.01.2019 (а.с.68 том 1).
Згідно договору позики від 12.10.2012, укладеного між ОСОБА_14 , діючому від імені та інтересах ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., р.№1122, позикодавець передав у власність позичальнику 348800 грн до 12.01.2013, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 43600 доларів США. Відповідно до вказаного договору позичальник стверджує, що під час підписання цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває, що підтверджується заявою від 12.10.2012 року, зі змістом якої ознайомлений представник позикодавця (а.с.89,144-145,218 том 1).
12.10.2012 між ОСОБА_3 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., р.№1123. Предметом договору є квартира АДРЕСА_2 . Цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у іпотекодавця, на підставі договору позики грошей, посвідченого 12.10.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., за р.№1122 на суму в розмірі 348800 грн, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками м. Харкова складає 43600 доларів США, з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 12.01.2013 року. Вказана квартира належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.06.2009 року приватним нотаріусом ХМНО Кравченко С.В., р.№1036. Іпотекодавець стверджує, що під час придбання квартири в зареєстрованому шлюбу не перебував, що підтверджується заявою від 12.10.2012 року, зі змістом якої ознайомлений представник Іпотекодержателя. Відсутні права будь-яких третіх осіб щодо предмету іпотеки. Обтяження предмета іпотеки іпотекою не буде порушувати прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх та неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких іпотекодавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. Іпотекодавець стверджує, що за адресою місцезнаходження предмета іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування предметом іпотеки (а.с.32-34,86-88,139-143,215-217 том 1).
Також матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 посвідчену 12.10.2012 приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., відповідно до якої останній стверджує, що під час придбання спірної квартири в зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (її частку), в тому числі відповідно до Сімейного кодексу України немає (а.с.90,146,219 том 1).
Зі змісту заяви від 12.10.2012, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., вбачається, що ОСОБА_2 повідомляє, що у спірній квартирі малолітні та неповнолітні особи не проживають та не зареєстровані. Недієздатні та обмежено дієздатні особи на мають права користування квартирою (а.с.97,153,226 том 1). 
З довідки з місця проживання про склад сім`ї від 12.10.2012 року, видану КП «Жилкомсервіс», вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 (а.с.95,224 том 1).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 підставою заявлених вимог зазначала, що квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 , відповідно належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому її згода на передання в іпотеку цієї квартири є обов`язковою, проте вона її не давала.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦПК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 147/66/17 від 14 грудня 2021 року вказано, що "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки".
За статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.
Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.
Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.
У постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 459/844/20 викладено висновок про те, що при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 відступила від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 шляхом його уточнення та зазначила, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.
Зокрема у пункті 8.65 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.
Отже, суди під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна мають з`ясовувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором).
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2024 року у справі № 201/254/23 викладено висновок про те, що "презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже, можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором".
У постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з доводом колишньої дружини про те, що "сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя".
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17).
Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). 
Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевого набувача, який за обставин, про які відомо суду, очевидно, міг або не міг дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевим набувачем певних обставин.
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а тому немає підстав вважати, що спірний договір іпотеки є недійсним, так як визнання такого правочину недійсним можливо лише у тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно.
За обставинами цієї справи, укладаючи іпотечний договір, ОСОБА_2 свідомо повідомив ОСОБА_3 неправдиві відомості про те, що предмет іпотеки є приватною власністю іпотекодавця, а не спільною сумісною власністю, і осіб, які б могли поставити питання про визнання права власності на майно (чи його частину), у тому числі відповідно до статей 64, 74, 97 СК України, немає.
Так, на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 під час укладення іпотечного договору надав приватному нотаріусу договір купівлі-продажу квартири від 02.06.2009, витяг з Державного реєстру правочинів № 7346525 від 02.06.2009, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 22961081 від 09.06.2009, в яких власником квартири вказано саме ОСОБА_2 ; надано паспорт, в якому відсутня відмітка про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_15 . Заявами, посвідченими приватним нотаріусом 12.10.2012, ОСОБА_2 підтвердив, що під час придбання квартири в зареєстрованому шлюбі не перебував та не проживав ні з ким однією сім`єю без укладення шлюбу, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру (її частку), в тому числі відповідно до Сімейного кодексу України немає а також про те, що у спірній квартирі малолітні та неповнолітні особи не проживають та не зареєстровані. Недієздатні та обмежено дієздатні особи на мають права користування квартирою. Також ОСОБА_2 надав довідку з місця проживання про склад сім`ї від 12.10.2012, видану КП «Жилкомсервіс», з якої вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 проживає ОСОБА_2 .
За таких обставин немає підстав вважати, що контрагент за договором іпотеки від 12.10.2012 ОСОБА_3 під час укладення з ОСОБА_2 договору іпотеки знала чи не могла не знати про те, що майно належить особам, які перебувають у шлюбі між собою, на праві спільної сумісної власності і що той, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого співвласника.
З огляду на вказане, немає підстав для визнання іпотечного договору від 12.10.2012 недійсним.
Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2025 року у справі № 953/6247/21 (провадження № 61-11497св24), від 13 березня 2024 року у справі № 520/11076/18 (провадження № 61-14047св19).

Посилання ОСОБА_9 на те, що внаслідок укладення договору іпотеки відбулося фактичне порушення житлових прав дітей, колегія суддів не приймає до уваги.
Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.
Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.
Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 підтримала правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 504/294/14-ц (провадження № 6-2940ц15). Цей висновок зводиться до наступного: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (пункти 88-90).
У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15 та від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 сформовано правовий висновок про те, що якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.
Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 404/8656/15-ц, від 24 січня 2019 року у справі № 266/407/14-ц, від 18 квітня 2023 року у справі № 756/2911/17 (провадження № 61-6045св22).
Під час укладення договору іпотеки іпотекодавець надав іпотекодержателю неправдиві відомості про відсутність прав дітей на користування житлом, що передається в іпотеку, а тому у зазначеному аспекті його дії у спірних правовідносинах не можна вважати добросовісними, оскільки саме на батьків, як на законних представників дітей, покладений обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, у цій справі - на ОСОБА_3 .
Наведене, у своїй сукупності, свідчить про те, що, відмовляючи у позові про визнання недійсним іпотечного договору, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір іпотеки не зменшив і не обмежив права дітей.

Аналізуючи обсяг дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди з ним та необхідності здійснення переоцінки встановлених фактичних обставин.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в особі представника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина