П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
—————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/2641/25	

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.,
повний текст судового рішення
складено 13.11.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
                 головуючого судді –	Кравченка К.В.,	
судді –	Джабурія О.В.,	
судді –	Вербицької Н.В.,	

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на окрему ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:
06.11.2025 ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з заявою в порядку статті 383 КАС України, в якій просила встановити наявність протиправних дій НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) та прийняти відповідну ухвалу в порядку ст.249 КАС України.
В обґрунтування вимог вказаної заяви позивач посилалась на те, що 05.11.2025 позивачу замість присудженої суми у розмірі 390680,40 грн було сплачено 300823,91 грн, оскільки відповідач протиправно утримав з присудженої судом суми 70322,47 грн податку на доходи фізичних осіб (18%) та 19534 грн військового збору (5%), чим порушив право позивача на майно та грошове забезпечення військовослужбовця.
При цьому позивач вказувала, що за приписами постанови КМУ №44 від 15.01.2004 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» відповідач був зобов`язаний компенсувати 70322,47 грн податку з доходів фізичних осіб.
Також, позивач посилалась і на протиправність утримання військового збору в розмірі 5%, засміть 1,5%, оскільки відповідно до пункту 2 розділу ІІ Закону України від 10 жовтня 2024 року №4015-IX доходи платників військового збору - осіб, визначених пунктом 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, нараховані за наслідками податкових періодів до набрання чинності цим Законом, оподатковуються за ставкою військового збору, що діяла до набрання чинності цим Законом, незалежно від дати їх фактичної виплати (надання), крім випадків, прямо передбачених Податковим кодексом України. При цьому позивач зазначала, що сума заборгованості була нарахована згідно рішення суду за період з 03.02.2024 по 30.11.2024, що свідчить про протиправність утриманні військового збору у збільшеному розмірі.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року задоволена заява позивача про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду:
- визнані протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо неналежного виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2025 по справі №420/2641/25;
- постановлена окрема ухвала з її направленням до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону;
- зобов`язано про вжиті НОМЕР_1 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) заходи повідомити Одеський окружний адміністративний суд не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.
Не погоджуючись з окремою ухвалою від 13.11.2025, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану окрему ухвалу та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача, поданої в порядку статті 383 КАС України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що 05 листопада 2025 року позивачу було сплачено кошти на виконання рішення суду в розмірі 300823,9 грн, оскільки з присудженої суми 390680,40 грн. було утримано 70322,47 гривень податку на доходи фізичних осіб (18%) та 19534 гривень військового збору (5%).
Апелянт вказує, що він перебуває на обліку Головного управління ДПС в Одеській області як платник податків і єдиного внеску, веде податковий облік, подає фінансову звітність до відповідного органу ДПС і здійснює нарахування і виплату позивачу грошового забезпечення, отже є податковим агентом в розумінні ПК України, який в свою чергу має обов`язок сплачувати відповідні податки та збори. 
Також апелянт зауважує, що за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03.02.2021 по справі №357/1703/18-ц, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів, в той час як апелянт є податковим агентом, який зобов`язаний податковим законодавством при виплаті доходу утримати, визначені законом податки і збори.
Посилаючись на правовий висновок щодо сум середнього заробітку і їх оподаткування, сформульований Верховним Судом неодноразово, зокрема у постановах від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19, апелянт зазначає, що якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток, то юридична особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу, а присуджена сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів при виконанні рішення.
За наведених обставин апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо неналежного виконання рішення, даний висновок зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права (статті 15, 16, 18, 163 – 168 ПК України) та з порушенням норм процесуального права (частина 5 статті 242 КАС України).
Щодо застосування у спірних правовідносинах постанови КМУ №44 від 15.01.2004, апелянт наголошує, що затверджений цією постановою порядок, стосується виплати грошової компенсації, яка здійснюється шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (далі – середній заробіток) не підлягає компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки не входить до складу грошового забезпечення, а є санкцією, мірою відповідальності відповідача за порушення строків виплати доходів.
Позивач набув право на середній заробіток у зв`язку з затримкою остаточного розрахунку при звільненні, а не у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, а тому під час виплати позивачу середнього заробітку в/ч НОМЕР_2 правомірно не застосували вказаний порядок та не компенсувала утриманий ПДФО. Вказану правову позицію сформулював Верховний Суд в постановах від 27 жовтня 2022 року у справі №1.380.2019.006549 та від 19 травня 2022 року у справі №520/11620/2020.
Щодо розміру утриманого військового збору, то апелянт зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що середній заробіток на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року (зі змінами) був нарахований 05 листопада 2025 року, тобто вже після набрання чинності Законом України від 10 жовтня 2024 року №4015 IX. Нарахування середнього заробітку прямо пов`язано з юридичним фактом – рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року, яке набрало чинності 08 вересня 2025 року. В резолютивній частині рішення (з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року) в/ч НОМЕР_2 зобов`язано нарахувати та виплатити середній заробіток, тобто дохід був нарахований вже після набрання чинності Законом №4015-IX, отже оподатковується військовим збором за ставкою 5%. 
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи ідентичні тим, що викладені у заяві від 06.11.2025 та узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану окрему ухвалу – без змін.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2025, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, був задоволений позов ОСОБА_1 :
- визнана протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні;
- зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 03.02.2024 по 30.11.2024 включно, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2025 частково задоволена апеляційна скарга НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ):
- рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року скасоване в частині, якою зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 03.02.2024 по 30.11.2024 включно, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;
- ухвалене в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні зі служби за період з 03.02.2024 по 30.11.2024 включно, у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 – задоволені частково; 
- стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.02.2024 до 04.08.2024 в сумі 390680,40 грн (триста дев`яносто тисяч шістсот вісімдесят гривень 40 копійок);
- в іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року - залишене без змін.
В частині стягнення Одеським окружним адміністративним судом 16.10.2025 був виданий виконавчий лист №420/2641/25.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 23.10.2025, за заявою позивача, був встановлений судовий контроль та зобов`язано відповідача протягом тридцяти днів з дати набрання чинності цією ухвалою подати звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 по справі №420/2641/25 з урахуванням постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №420/2641/25 від 08.09.2025 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення.
05.11.2025 відповідач фактично виплатив позивачу 300823,91 грн на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду по справі №420/2641/25 від 08.09.2025. При цьому відповідач утримав з суми 390680,40 грн, яка підлягала стягненню за постановою апеляційного суду, 70322,47 грн. податку на доходи фізичних осіб (18%) та 19534,00 грн. військового збору (5%).
13.11.2025 Одеським окружним адміністративним судом була постановлена окрема ухвала за наслідками розгляду заяви позивача від 06.11.2025, поданої в порядку статті 383 КАС України.
Постановляючи окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач всупереч вимог статті 129-1 Конституції України, статей 14, 370 КАС України, не виконує рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2025 по справі №420/2641/25, і таке виконання полягає у виплаті позивачу 300823,91 грн. замість стягнутих 390680,40 грн.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин виконання судових рішень та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для постановлення окремої ухвали з огляду на таке.
За приписами ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (абз. 1 ч. 1 ст. 373 КАС України).
Відповідно до ст. 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382 – 382-3 і 383 цього Кодексу.
Так, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду (ч. 1 ст. 383 КАС України).
За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу (ч. 6 ст. 383 КАС України).
За приписами ст. 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону (ч. 1). В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення (ч. 4).
Як вбачається з матеріалів справи, заява позивача від 06.11.2025 стосується, протиправного, на думку позивача, утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору, з суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка була стягнута з відповідача на користь позивача, постановою апеляційної інстанції від 08.09.2025 в цій справі. При цьому, позивач вважала, що відповідач був зобов`язаний застосувати приписи постанови КМУ М№44 від 15.01.2004 та компенсувати 70322,47 грн податку з доходів фізичних осіб, а військовий збір утримати в розмірі 1,5%, а не 5%.
Апеляційний суд зазначає, що вказаному обґрунтуванню не була надана правова оцінка в окремій ухвалі від 13.11.2025, суд першої інстанції лише обмежився констатацією факту виплати позивачу стягнутих коштів у сумі меншій ніж зазначено в постанові апеляційного суду.
Апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо порушення відповідачем вимог статті 129-1 Конституції України, статей 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки метою судового контролю, зокрема і розгляду заяв поданих в порядку статті 383 КАС України, є саме виконання судового рішення в повному обсязі, в тому числі і перевірка фактичного виконання судового рішення.
Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги щодо невиконання в повному обсязі постанови апеляційного суду від 08.09.2025 (фактична виплата 05.11.2025 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 300823,91 грн, утримання 70322,47 грн податку на доходи фізичних осіб (18%) та 19534,00 грн військового збору (5%), колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до п. 162.1, п. 162.1.3 ст. 162 ПК України (тут і надалі в редакції чинній станом на 05.11.2025) платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, податковий агент.
Згідно з п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб фізичної особи – резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід. 
Перелік доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу визначено п. 164.2 ст. 164 ПК України.
Відповідно до п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім випадків передбачених, зокрема, п.п. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Кодексу.
Так, п.п. «а» п.п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України визначено, що не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.
Разом з тим, п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включаються інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу.
Згідно з п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18% бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пп. 167.2 – 167.5 ст. 167 Кодексу) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.
За приписами пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України, а платниками цього збору особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПК України 
При цьому, з 01.12.2024 ставка військового збору для платників, визначених пунктом 162.1 статті 162 ПК України, становить 5 відсотків від об`єкта оподаткування (п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ "Перехідні положення" ПК України).
Враховуючи викладене, позивачу, вже звільненої з військової служби, дохід у вигляді виплати на виконання рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, був нарахований податковим агентом за рішенням суду, яке набрало законної сили 08.09.2025, а тому такий дохід включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та оподатковується податком на доходи фізичних осіб (18%) та військовим збором (5%) на загальних підставах. 
За наведених обставин, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції, який погодився із доводами позивача, щодо протиправності виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі меншій ніж вказано в постанові апеляційного суду від 08.09.2025, оскільки вчинення відповідачем, як податковим агентом, дій з утримання податків і зборів, передбачене податковим законодавством та не потребує додаткового дублювання у судовому рішенні.
Помилковими апеляційний суд вважає доводи позивача щодо застосування при виконанні постанови апеляційного суду від 08.09.2025 в цій справі, постанови КМУ №44 від 15.01.2004, з огляду на те, що виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат здійснюється при виплаті грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат. В той час, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені не входить до складу грошового забезпечення, відтак відсутні підстави для нарахування та виплати позивачу в цій справі компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ №44 від 15.01.2004 (правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 19.05.2022 у справі №520/11620/2020).
Щодо доводів позивача стосовно протиправного використання ставки військового збору в 5%, а не 1,5%, яка діяла до 01.12.2024, колегія суддів зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, був стягнутий постановою апеляційного суду від 08.09.2025, а тому при виконанні судового рішення, відповідач, як податковий агент, дотримується вимог податкового законодавства чинного на час виникнення обов`язку, тобто на час набрання законної сили постановою апеляційного суду – 08.09.2025. 
При цьому, помилковим є використання періоду затримки розрахунку при звільнені як часового проміжку для визначення норми податкового законодавства, яка має застосовуватись відповідачем, як податковим агентом.
За наведених обставин, колегія суддів встановила, що постанова апеляційного суду в цій справі від 08.09.2025 виконана фактично та в повному обсязі, а проведені позивачу виплати, здійснені апелянтом з дотриманням норм податкового законодавства (з утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору), що є підставою для відмови у задоволенні заяви позивача від 06.11.2025, поданої в порядку статті 383 КАС України.
Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана окрема ухвала - скасуванню, з прийняттям нового рішення про залишення без задоволення заяви позивача від 06.11.2025.
Керуючись ст. ст. 242, 294, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 327-329, 383 КАС України апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) задовольнити.
Скасувати окрему ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року та ухвалити у справі нове судове рішення.
Залишити без задоволення заяву ОСОБА_1 від 06 листопада 2025 року, поданої в порядку статті 383 КАС України. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач 		К.В. Кравченко	
Судді	  	Н.В. Вербицька    О.В. Джабурія