Справа № 146/842/25
Провадження № 22-ц/801/46/2026
Категорія: 63
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мороз І. С.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року	Справа № 146/842/25	м. Вінниця	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вінницького апеляційного суду у складі :
головуючого : Копаничук С.Г.
суддів: Рибчинського В.П., Оніщука В.В. 
за участі секретаря: Ходакової М.Г.
учасники справи:
позивач- відповідач: ОСОБА_1 , 
відповідач – позивач : Вапнярська селищна рада Тульчинського району Вінницької області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Вапнярської селищної ради на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 24.09.2025 року, ухвалене під головуванням судді Мороза І.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Вапнярської селищної ради про визнання права користування житловим приміщенням в будинку державного чи громадського фонду, зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення та зустрічним позовом Вапнярської селищної ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення,-
в с т а н о в и в :
21 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1 і зобов`язання укладення з ним договору найму вказаного житлового приміщення ,як з квартиронаймачем. Послався на те, що з листопада 1992 року він проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 і з 17 січня 1993 року був зарахований на квартирний облік. Рішенням житлової комісії вказаної в/ч , на підставі п.п. 3 ст. 14 та ст. 27 Наказу Міністерства Оборони України № 20 вiд 3 лютого 1995 року про затвердження Положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, КЕЧ Вінницького району видав йому ордер № 46/1 вiд 17 .09.1999 року, згідно якого він та члени його сім`ї були вселені у спірну 3-х кімнатну квартиру за вказаною адресою. Листом КЕВ м. Вінниця № 2432 від 29.11.2010 року його повідомили, що у випадку, якщо ОСОБА_1 не використав право приватизації даного житла, він являється квартиронаймачем вказаної квартири. Він з 1999 року був зареєстрований в даній квартирі, однак дана квартира ним не приватизована.. 
В зв`язку з направленням та проходженням ним військової служби у в/ч НОМЕР_2 АДРЕСА_2 в 2005 році, в 2005 році для повноцінного функціонування сім`ї він знявся з реєстрації місця проживання з квартири АДРЕСА_1 , та став на квартирну чергу в м. Вінниці, хоча фактично продовжував користуватися та проживати в даній квартирі.
У 2011 році він був знятий з квартирної черги в м. Вінниці у зв`язку з тим, що він забезпечений житлом за старим місцем служби, а саме у АДРЕСА_3 . 
Зазначив,що факт постійного проживання та користування позивачем даної квартири підтверджується договором про надання послуг з централізованого водопостачання та центрального водовідведення вiд 13 серпня 2024 року за № 2471, договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 1 січня 2019 року за № 27310358, договором про надання послуг з вивезення побутових відходів та утримання сміттєзвалищ від 1 січня 2025 року за № 1363 і довідками про відсутність заборгованості щодо оплати комунальних послуг.
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №519-р від 09.06.2011 року та акту прийому-передачі майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_3 в АДРЕСА_2 
від 09.11.2011 року будинок/,в якому знаходиться вказана квартира,МО України переданий у комунальну власність Вапнярської селищної ради . 
08.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вапнярської селищної ради із заявою про погодження намірів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Вапнярської селищної ради вiд 12 травня 2017 року № 31 ОСОБА_1 було надано дозвіл на приватизацію спірної зі складом сім`ї 1 особа, а саме ОСОБА_1 , 1963 року народження.
Проте ,рішенням 16 ceciї VIII скликання Вапнярської селищної ради № 712 вiд 8 вересня 2021 року вищенаведене рішення виконкому Вапнярської селищної ради скасовано. 
Постановою Вінницького апеляційного суду вiд 23.08.2023 року у справі № 146/1607/22 було скасовано рішення Томашпiльського районного суду Вінницької області вiд 13.06. 2023 року ,позов ОСОБА_1 до Вапнярської селищної ради Тульчинського району , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 задоволено , рішення 16 сесії VIII скликання Вапнярської селищної ради вiд 8 вересня 2021 року № 712 визнано протиправним і скасовано. 
Однак, рішенням Вапнярської селищної ради № 2123 вiд 07.12.2023 року повторно, всупереч вказаному вище рішенню Вінницького апеляційного суду, рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради вiд 12.05.2017 року № 31 про дозвіл йому на приватизацію було скасовано.
3 13.08.2024 року позивач на підставі ордеру та довідки КЕВ м. Вінниці №573/74 вiд 12.08.2025 року був зареєстрований у даній квартирі, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади вiд 13 серпня 2024 року. Однак, в січні 2025 року відповідач ,як власник , скасував реєстрацію його місця проживання у спірній квартирі .
Згодом він звернувся до Вапнярської селищної ради для повторної реєстрації місця проживання у квартирі за вказаною адресою, проте в даній реєстрації йому було відмовлено, оскільки дана квартира ним не приватизована, договір найму житлового приміщення відсутній.
Оскільки позивач, згідно ордеру та листів КЕВ м. Вінниця, є квартиронаймачем даної квартири та постійно в ній проживав, користується, він звернувся до відповідача з заявою про укладення договору найму житлового приміщення вiд 19 березня 2025 року,проте Вапнярська селищна рада листом № 669 вiд 15 квітня 2025 року відмовила йому ,оскільки дана квартира зареєстрована в комунальну власність Вапнярською селищною радою, ордер на її вселення позивачу не видавався, а виданий КЕЧ ордер № 46/1 вiд 17 вересня 1999 року не може бути підставою для вселення та укладення договору найму житлового приміщення.
Вважаючи відмову незаконною та необґрунтованою оскільки він має право на укладення договору найму житлового приміщення, так як був вселений у встановлений термін в квартиру АДРЕСА_4 на пiдставi ордеру від 17 вересня 1999 року, який є дійсним, в судовому порядку не скасований і він фактично постійно проживав в даній квартирі та здійснив у ній відповідні ремонтні роботи для покрашення умов проживання, посилаючись на ст.47 Конституції ,ст.ст.9,31,58,59 ЖК України, просив позов задовольнити. 
11.06.2025 року Вапнярська селищна рада Тульчинського району звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням спірної квартири шляхом виселення останнього , зобов`язання його звільнити житло без надання іншого. Зазначила, що 17.09.1999 року КЕВ м. Вінниці надав ОСОБА_1 ордер на вселення в житлову квартиру АДРЕСА_1 , до якого були включені гр. ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 та двоє доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вказану квартиру АДРЕСА_1 він не приватизував.
У 2005 році гр. ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю - дружиною та двома доньками виписалися із вказаної квартири, зареєструвалися у м. Вінниці і стали там на квартирну чергу.
Вважає, що з цього часу ордер від 17 вересня 1999 року втратив свою чинність та більше не може бути використаний.
На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 9 червня 2011 року №519р. «Про передачу майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_3 у АДРЕСА_2 », будинок у якому знаходиться спірна квартира згідно акту приймання-передачі від 09.11.2011 року було передано в комунальну власність Вапнярській селищній раді. Згідно вказаного акту громаді передано будівлі, споруди, інженерні мережі, в тому числі, й житловий сектор (житлові багатоквартирні будинки).
Посилаючись на те,що спірна квартира зареєстрована у власність Вапнярської селищної ради, в період з 09.11.2011 року по даний час Вапнярською селищною радою ордер на вселення у неї нікому не видавався і у вказаній квартирі ніхто не проживав,а виданий КЕЧ ордер від 17.09.1999 року, після втрати ОСОБА_1 права користування спірною квартирою не може бути підставою для його вселення та укладення з ним договору найму житлового приміщення.
Із заяви ОСОБА_1 №082 від 20 березня 2025року селищній раді стало відомо про факт самоправного зайняття ним і про проживання його на даний час у спірній квартирі ,наслідком чого була надіслана вимога до ОСОБА_1 про негайне припинення ним незаконного користування майном селищної ради та повідомлення про відсутність у нього підстав для перебування й проживання у ній .Однак , ОСОБА_1 продовжує проживати у зазначеній квартирі,чим порушує їх права 
Посилаючись на те,що будь-якого дозволу на вселення ,проживання чи будь який вид користування вказаною житловою квартирою селищна рада ОСОБА_1 не надавала,просила позов задовольнити.
Рішенням  Томашпільського районного суду Вінницької області від 24.09.2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано Вапнярську селищну раду Тульчинського району Вінницької області укласти з ОСОБА_1 як з квартиронаймачем, договір найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1 .У задоволені зустрічного позову Вапнярської селищної ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення – відмовлено. Стягнуто з Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 2422,40 грн. судового збору.
Додатковим рішенням Томашпільського районного суду від 17.10.2025 року стягнуто з Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області на користь ОСОБА_1 13 000 грн. професійної правничої допомоги. 
В апеляційній скарзі Вапнярська селищна рада просить зазначене рішення суду скасувати , а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а її позов задовольнити. Вказала, що суд невірно оцінив докази і встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Суд не врахував ту обставину, що виписавшись зі спірної квартири, у яку він у 1999 році вселився на підставі виданого КЕЧ ордера і, ставши з сім`єю на квартирний облік у м. Вінниці,він втратив право користування нею. Увесь час до 2024 -2025 років ОСОБА_1 не користувався квартирою, що підтверджують довідки експлуатуючої організації про нульові показники використання комунальних послуг ,а почав користуватись нею лише після незаконного самовільного її зайняття .З часу передачі будинку у власність Вапнярської селищної ради і виїзду ОСОБА_1 ордер на вселення виданий у 1999 році втратив чинність і не може бути підставою для повторного його вселення у спірну квартиру.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним і обґрунтованим , а доводи скарги безпідставними. 
Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того ,що ОСОБА_1 був зареєстрований в спірній квартирі з 1999 року до 2005 року , у 2017 році виконкомом Вапнярської селищної ради йому надавався дозвіл на приватизацію квартири,він постійно у ній проживає і несе витрати по утриманню і сплаті житлово-комунальних послуг, іншого житла не має, , ордер КЕЧ № 46/1 від 17 вересня 1999 року є дійсний та в судовому порядку не скасовувався, а тому він має право на визнання за ним права користування вказаною квартирою АДРЕСА_1 . Судовим рішенням у справі № 146/1607/22, що набрало законної сили, встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 із 17 січня 1993 року. На підставі рішення житлової комісії в/ч НОМЕР_1 про розподіл відомчої квартири, ОСОБА_1 був виданий ордер від 17.09.1999 року № 46/1 на вселення у 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 82 кв. м. , у який включені він, дружина та двоє дітей, із зняттям з квартирного обліку, так як він отримав саме постійне житло. Цим рішенням також встановлено, що Вапнярська селищна рада не вправі була скасовувати рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 » та рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 26 червня 2017 року № 39 «Про передачу ОСОБА_1 у безкоштовну власність житлову квартиру АДРЕСА_1 » з підстав їх невідповідності законові, оскільки такі рішення пов`язані із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 , зокрема, право на житло і позивач заперечує проти їх припинення.
Враховуючи, що квартира перебуває у комунальній власності Вапнярської селищної ради, а виконавчий комітет є уповноваженим органом, суд вважав необхідним зобов`язати Вапнярську селищну раду Тульчинського району Вінницької області укласти з ОСОБА_1 як з квартиронаймачем, договір найму квартири АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у зустрічному позові, суд констатував наявність звернень у травні 2025 року голови Вапнярської ОТГ до райвідділу поліції з приводу самовільного зайняття ОСОБА_1 спірної квартири , факт не споживання ним комунальних послуг і не здійснення до цього оплати за них ,проте вважав,що ці обставини не можуть бути беззаперечним доказом факту не проживання позивача у спірній квартирі і втрати до неї інтересу до неї. Суд виходив із того, що передання в 2011 році спірної квартири на баланс Вапнярської селищної ради та реєстрація даної квартири як комунальної власності не скасовує та не обмежує право користування ОСОБА_1 даною квартирою, надане ордером від 17 вересня 1999 року № 46/1 ,що є чинним та в судовому порядку не скасованим, а тому виселення ОСОБА_6 зі вказаної квартири порушуватиме його житлові права.
Однак, колегія суддів вважає, що з таким висновком погодитись не можна,так як суд невірно встановив обставини справи і неправильно застосував норми права щодо фактів втрати позивачем права користування спірною квартирою , допустив невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і вимогам закону. 
Отже,позивач ОСОБА_1 просить визнати за ним право користування спірною квартирою посилаючись на те ,що у вересні 1999 року він ,будучи військовослужбовцем отримав вказану квартиру правомірно як постійне житло , на підставі ордеру вселився і продовжував користуватись нею і бажає укласти договір найму цієї квартири, проти якого заперечує теперішній власник приміщення - відповідач у справі, чим порушує його права .
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 з листопада 1992 року проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 і з 17 січня 1993 року був зарахований на квартирний облік. Рішенням житлової комісії вказаної в/ч ,КЕЧ Вінницького району видав йому ордер № 46/1 вiд 17 .09.1999 року на право зайняття 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 80,2 кв. м. , на склад сім`ї дружина та двоє дітей , на підставі якого вони вселились у вказану квартиру і з ним був укладений договір житлового найму.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України , ЦК України, ЖК України, ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» N 2011-XII, Наказом МО України №20 від 03.02.1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1995 року за №43/579 ( в редакції на час отримання житлового приміщення)
Згідно зі ст.47 Конституції України, кожен має право на житло.
Згідно зі ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст.58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством України.
Згідно ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно ст.106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (ч. 1 ст. 118 ЖК).У разі звільнення працівника з посади, яка дає право на службове житло, він підлягає виселенню (разом з усією родиною) без надання іншого житла (ст. 124 ЖК України).
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч.ч.1,2 ст.12 ЗУ N 2011-XII ( у редакції на час отримання ордеру) військовослужбовці забезпечуються жилими приміщеннями державою. Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) та членам їх сімей, які проживають разом з ними, надається жиле приміщення, що має відповідати вимогам статті 50 Житлового кодексу України. До одержання постійного жилого приміщення військовослужбовцям, зазначеним у цьому пункті, надаються службові жилі приміщення. У разі відсутності такого житла військова частина зобов`язана тимчасово орендувати житло для забезпечення ним військовослужбовця та його сім`ї або за бажанням військовослужбовця виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) ним жилого приміщення на умовах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Офіцери, прапорщики, мічмани і військовослужбовці надстрокової служби при звільненні з військової служби в запас чи у відставку за вислугою років, а також у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців  забезпечуються жилою площею у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військовослужбовцям, які вступили на військову службу за контрактом, якщо вони не забезпечені жилою площею за місцем служби, на перші 5 років служби надаються службові приміщення або жила площа в гуртожитку. Протягом цього часу за ними зберігається право на жилу площу, яку вони займали до вступу на військову службу. Вони не можуть бути виключені із списків громадян, взятих на квартирний облік. При продовженні військової служби понад 5 років забезпечення зазначених військовослужбовців жилими приміщеннями за місцем служби провадиться на загальних підставах.
Отже,чинним на той час законодавством передбачалось одержання військовослужбовцем постійного жилого приміщення лише при звільненні з військової служби в запас чи у відставку за вислугою років, а також у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців ,а до того часу військові перебувають на квартирному обліку і  забезпечуються жилою площею шляхом надання службових жилих приміщень. 
Оскільки ОСОБА_1 не надав суду доказів ,що він ,як військовослужбовець ,1963 р.н. , станом на вересень 1999 року набув право на звільнення з військової служби в запас чи у відставку за вислугою років, чи був звільнений у зв`язку із скороченням чисельності або штату військовослужбовців ,в зв`язку з чим виникли підстави для забезпечення його у 1999 році МО України постійним житлом,хоча вимушена прийняти цю обставину як таку ,що визнається МО і встановлена судовим рішенням ,що набрало законної сили.(а.с.16,17,47-51 т.1) Крім того,вказане вбачається із копії ордера,де відсутня позначка «Службове»(а.с.14 т.1)
Зі змісту п. 69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 pоку № 470,вбачається ,що  ордер 
 є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Посилання ОСОБА_1 на те, що підставою для теперішнього його проживання у спірному житловому приміщенні є виданий КЕЧ МО України ордер від 17.09.1999 року ,також є безпідставними.
Статтею ст.58 ЖК України ( в ред на час видачі ордера) видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР. У 1999 році процедура видачі ордерів у військових містечках все ще регулювалася наказом Міністерства оборони СРСР №285 від 1975 року ,що передбачав спеціальний орган видачі у військових містечках (особливо закритих чи відокремлених) - квартирно-експлуатаційна частина (КЕЧ) району або гарнізону; ордер виписувався виключно на підставі рішення житлової комісії військової частини, яке затверджувалося командиром і погоджувалося з начальником гарнізону/КЕЧ. Зі змісту Постанови Ради Міністрів СРСР №405 від 1983 року « О порядке предоставления жилых помещений в военных городках и выдачи ордеров на эти помещения" вбачається,що житло в обособлених містечках при військових частинах мало статус закріпленого за Міноборони, що визначало спрощений порядок вселення без участі органів місцевого самоврядування. Якщо відповідного рішення виконкому місцевої ради про включення будинку до числа службових не було , такий ордер може трактуватися як ордер на постійне житло. Ордер був дійсним протягом 30 днів протягом якого військовослужбовець мав пред`явити його в КЕЧ (або житлово-експлуатаційну організацію) і здати для фактичного вселення та оформлення особового рахунку.
Згідно п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року № 470, ордер дійсний протягом 30 днів. а згідно п.72 Правил - при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації.
Разом із тим,із копії ордера КЕЧ від 17.09.1999 року вбачається,що він дійсний протягом 10 днів , 
Як встановлено в судовому засіданні, позивач та члени його сім`ї протягом 10 днів з дня видачі ордеру, вселились в спірну квартиру і зареєстрували місце проживання у ній ,а відтак ордер,як документ,що дає право на вселення в житлове приміщення і є підставою для укладення договору найму , вичерпав свою дію фактом виконання.
В зв`язку з цим безпідставними є твердження ОСОБА_1 про те,що оскільки ордер не визнавався недійсним , він є чинним і на день подання позову надає йому право постійного користування спірною квартирою,
Як вбачається з матеріалів справи та вищенаведеного судового рішення, вказану квартиру військовослужбовець ОСОБА_1 не приватизував і,в зв`язку з направленням його на нове місце служби, вибув зі спірної квартири ,знявшись 22.04.2005 року з реєстрації у ній разом із членами сім`ї - дружиною і доньками .
Під час проходження служби у в/ч НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 ОСОБА_1 за новим місцем служби в м .Вінниці став на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов ,зареєструвавши своє постійне місце проживання за місцезнаходженням військової частини по АДРЕСА_5 . При цьому спірну квартиру у смт. Вапнярка у КЕЧ не здав .(т.1 а.с.12)
В зв`язку з цим обґрунтованими є й доводи скарги про те, що в зв`язку із зняттям з реєстрації і вибуттям його у квітні 2005 року з сім`єю на інше постійне місце проживання в м. Вінницю ,позивач втратив право користування наданим йому в постійне користування житлом , що перебувало в управлінні Міністерства оборони України .
Відповідно до ст.107 ЖК наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. 
Матеріалами справи підтверджено,що ОСОБА_1 та члени його сім`ї у квітні 2005 року вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту ,договір найму жилого приміщення спірної квартири вважається розірваним з дня його вибуття, а сам факт розцінюється як доказ його добровільної відмови від уже реалізованого права на отримання ним постійного житла від Міністерства оборони України .
Верховний Суд у постанові у справі № 490/10414/15-ц від 24 жовтня 2018 року дійшов висновку ,що на відміну від норми статті 71 ЖК УРСР, яка регулює збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, норма статті 107 ЖК УРСР не передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у судовому порядку. У разі виїзду наймача на постійне проживання в інше місто договір найму вважається розірваним ipso jure (в силу самого факту) виїзду на інше постійне місце проживання.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 9 червня 2011 року №519р. «Про передачу майнового комплексу військового містечка № НОМЕР_3 у АДРЕСА_2 » майновий комплекс військового містечка № НОМЕР_3 АДРЕСА_2 згідно до акту приймання-передачі від 9 листопада 2011 року передано в комунальну власність Вапнярській селищній раді. Відповідно до вище вказаного акту громаді передано будівлі, споруди, інженерні мережі, в тому числі і житловий сектор (житлові багатоквартирні будинки)(а.с.39-42)
За період з 9 листопада 2011 року по даний час, Вапнярською селищною радою ордер на вселення в житлову квартиру АДРЕСА_1 нікому не видавався,в квартирі ніхто не проживав. 
Рішенням виконавчого комітету Вапнярської селищної ради № 31 від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 надано дозвіл на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 » на склад сім`ї – 1 чоловік, ОСОБА_1 , 1963 року народження.(а.с.45 т.1)
Проте рішенням 16 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради №712 від 8 вересня 2021 року зазначене рішення виконкому від 12 травня 2017 року про надання дозволу на приватизацію скасовано.(а.с.46 т.1)
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23.08.2023 року у справі 146/1607/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 13 червня 2023 року скасовано , рішення Вапнярської селищної ради № 712 від 08.09.2021 року визнано незаконним та скасовано.(а.с.47-51 т.1)У зазначеній постанові встановлено,що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30.05.2012 року ,що набрало законної сили, відмовлено у позові ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_4 про зобов`язання вчинення дій по включенню його до першочергових списків на отримання житла у в/ч в АДРЕСА_2 .
Та обставина ,що ОСОБА_1 не оскаржував в касаційному порядку постанову апеляційного суду ,якою йому відмовлено у позові до в/ч НОМЕР_4 про зобов`язання включення його до першочергових списків на отримання житла , не може бути підставою для поновлення з 2005 року його прав користування спірною квартирою ,тим більше коли спірна квартира передана у власність органу місцевого самоврядування.
Рішенням 52 сесії VІІІ скликання Вапнярської селищної ради № 2123 від 7 грудня 2023 року знову було скасовано рішення виконкому Вапнярської селищної ради №31 від 12 травня 2017 року № 31 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію житлової квартири АДРЕСА_1 », а також рішення виконавчого комітету Вапнярської селищної ради від 26 червня 2017 року № 39 «Про передачу ОСОБА_1 у безкоштовну власність житлову квартиру АДРЕСА_1 ». Таким чином , дозволу ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири не існує 
Рішення виконкому селищної ради про надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію було помилковим , так як на той момент він вже 12 років як не мав жодного відношення до цієї квартири,оскільки у 2005 році виїхав на інше постійне місце проживання ,виписався і не був зареєстрований у даному житлі. 
Доводи апеляційної скарги про те,що суд безпідставно встановив факт проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі під час проходження ним служби в м .Вінниці , є такими ,що заслуговують на увагу .
Враховуючи,що віддаленість смт. Вапнярка від нового місця служби у м. Вінниці складає біля 100 км , ОСОБА_1 договори на комунальні послуги ,укладені лише в 2019, 2024 і 2025 роках і за відсутності доказів позитивних значень показників споживання комунальних послуг і платежів їх оплати за 2005-2025 роки(а.с.78-81 т.1) ,а також тривалу відсутність реєстрації позивача у спірній квартирі з 2005 року ,зазначення ним у листах до відповідача і позовах до суду своїм місцем проживання АДРЕСА_5 та інших достовірних доказів його не проживання у вказаному приміщенні, колегія вважає , що факт постійного проживання не підтверджений позивачем допустимими, достовірними і достатніми доказами,а тому він є недоведеним, 
Судом досліджено докази, надані селищною радою, а саме про відсутність споживання комунальних послуг (електроенергії, води, газу) за період з 2005 по 2024 роки,де відсутність показників лічильників протягом такого тривалого часу підтверджують, що позивач не використовував житло за призначенням.
Відповідно до принципу, викладеного у Постанові ВС від 16.05.2018 у справі № 202/100/15-ц, тривала відсутність особи та невиконання обов`язків щодо утримання житла є самостійною підставою для констатації припинення житлових прав.
Саме по собі укладення позивачем договорів на комунальні послуги у 2019 року,2024 ,2025 роках не є беззаперечним доказом проживання позивача у квартирі з 2005 року, оскільки з ОСОБА_1 ці договори були укладені на підставі помилкової реєстрації позивача у цій квартирі 13.08.2023 року , що було виправлено відповідачем і остання була скасована ,а винна особа притягнута до відповідальності.(а.с.53,76,86-87 т.1)
Крім того, комунальні підприємства -це господарюючі суб`єкти, які продають ресурс і не наділені повноваженнями визначати право користування житлом.Укладення договорів на надання комунальних послуг є лише технічною процедурою обслуговування об`єкта і не замінює собою ордер чи договір найму житлового приміщення, який має право укладати виключно власник.
26.02.2024 року квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована у власність Вапнярської селищної ради. 
Із заяви ОСОБА_1 від 20 березня 2025року про укладення з ним договору найму на спірну квартиру Вапнярській селищній раді стало відомо про факт її самоправного зайняття ОСОБА_1 і про його проживання у цій квартирі 
Вапнярською селищною радою було надіслано звернення до ОСОБА_1 про негайне припинення незаконного використання майна Вапнярської селищної ради- квартири АДРЕСА_1 та повідомлення про відсутність підстав для перебування в тому числі і проживання у вказаній квартирі .
Окільки ордер від 17.09.1999 року був виданий на ім`я ОСОБА_1 . КЕЧ м.Вінниці Міністерства оборони , а не Вапнярською селищною радою і після виїзду на інше постійне місце проживання він добровільно розпорядився своїм правом на житло, знявшись з реєстрації, і законність цього акту вже підтверджена судовим рішенням, яке він сам вирішив не оскаржувати , ордер не може бути законною підставою для повторного вселення ОСОБА_1 в спірну квартиру та укладення договору найму житлового приміщення.
Ті обставини, докази яких були надані позивачем і відповідачем лише до апеляційного суду , що у вказаній квартирі з 2004 року зареєстрований його брат - ОСОБА_7 ,який фактично у ній не проживає ,а з 2011 року має у власності квартиру в м. Вінниці, та щодо надання після постановлення оскаржуваного рішення спірної квартири селищною радою іншій особі , правового значення для вирішення справи не мають ,оскільки ці обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції і суд не обґрунтовував рішення вказаними обставинами . ОСОБА_7 договір найму житлового приміщення на себе як відповідального квартиронаймача, не переоформляв і будь-які позовні вимоги до нього відсутні. 
Відтак , у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою в будинку державного чи громадського фонду і зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення необхідно відмовити. 
Щодо доводів апеляційної скарги Вапнярської селищної ради в частині вимог про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення ОСОБА_1 ,то колегія суддів вважає,що доводи скарги є обґрунтованими з наступних підстав.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», право власності виникає з моменту підписання акта приймання-передачі.
Як встановлено в судовому засіданні ,спірна квартира перебуває у комунальній власності Вапнярської селищної ради з 09.11.2011 року. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Згідно з ч. 1, 2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення (частина третя статті 116 ЖК України).
Згідно з ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Закон визначає такі підстави для набуття права користування приміщеннями, віднесеними до державного або громадського житлового фонду: отримання ордеру, укладення договору найму або вселення як члена сім`ї наймача. У разі відсутності однієї із вказаних підстав у особи, яка вселилась до жилого приміщення державного або громадського житлового фонду, вона вважається такою, що самоправно його зайняла.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 04 серпня 2021 року у справі № 755/5706/18 (провадження № 61- 11877св20), від 06 липня 2022 року у справі № 753/8081/19 (провадження № 61-2799св22
Встановлено,що ОСОБА_1 під час проходження служби 17.09.1999 року на підставі ордера КЕЧ отримав від МО України на території військового містечка у смт Вапнярці ордер на квартиру АДРЕСА_1 в якості постійного житла зі зняттям з квартирного обліку. Квартиру не приватизував. 
У квітні 2005 року в зв`язку з направленням його для проходження служби в іншу місцевість , ОСОБА_1 , разом із членами сім`ї знявся з реєстрації і виїхав на інше постійне місце проживання у м. Вінницю , що підтверджується довідкою КЕЧ м. Вінниці МО України ,де став на квартирну чергу.
У 2011 році він був знятий з квартирної черги в м. Вінниці ,оскільки згідно довідки КЕЧ він був забезпечений житлом за попереднім місцем служби . Встановлено,що не маючи рішення про надання житлового примішення власника - Вапнярської селищної ради та ордера він поселився у колишню квартиру.
Оскільки у 2005 році позивач виписався і переїхав, його право користування припинилося автоматично (ст. 107 ЖК). Отже, станом на 2024 рік він є сторонньою особою щодо цього вказаного жилого приміщення. Його вхід у квартиру у 2024 році — це не "повернення наймача", а первинне самовільне захоплення порожнього об`єкта комунальної власності».
З приводу самочинного зайняття житлового приміщення у вказаній квартирі ОСОБА_1 і перевірки в його діях складу адмінправопорушення за ст.151 КУпАП голова Вапнярської селищної ради О.Горенюк звертався із заявою до Тульчинського райвідділу поліції, за результатами розгляду якої відносно ОСОБА_1 складено постанову за ст.151 КУпАП за самоправне зайняття жилого приміщення та накладено штраф у вигляді 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. 27 листопада 2020 року ОСОБА_1 наказом звільнено у запас за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 19 січня 2021 року виключено із списків особового складу, вислуга років у ЗСУ станом на 19 січня 2021 року становить - 32 роки 18 днів, постійним та службовим житлом за рахунок МОУ не забезпечувався.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 18 січня 2018 року у справі № 465/3255/14-ц (провадження № 61-192св17), не можуть вважатися такими, що самоправно зайняли жиле приміщення особи, які вселилися до нього на підставі ордера.
У той же час у постанові від 12 жовтня 2020 року у справі №686/27262/18 Верховний Суд зазначив, що не може вважатися такою, що самоправно зайняла жиле приміщення також особа, яка вселилася в жиле приміщення без ордера, але на підставі угоди чи дозволу.
В подальшому вказаний висновок підтримано постановою Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 202/5881/19 (провадження № 61-11901св22).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру не на підставі ордера,оскільки ордер,виданий КЕЧ від 17.09.1999 року вже вичерпав свою дію і на підставі нього вселення відповідача відбулось ще у вересні 1999 року ,а також не на підставі угоди. Жодних угод з приводу вселення в спірну квартиру Вапнярська селищна рада з ОСОБА_1 не укладала і дозволів на вселення не надавала..
Будь-яких доказів щодо надання відповідачу спірної квартири у встановленому законом порядку з видачею ордеру матеріали справи не містять, як і не містять відповідної угоди чи дозволу саме на вселення відповідача в спірне жиле приміщення без ордера, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку ,що з боку відповідача відбулось самовільне зайняття спірної квартири без достатніх правових підстав.
При цьому колегія суддів відхиляє доводи відповідача про існування договору найму вказаної спірної квартири, оскільки ОСОБА_1 з власної волі виїхав разом із членами сім`ї з вказаного житла ,після чого договір найму припинився і в даний час вона належить до комунального житлового фонду, передана для використання органом місцевого самоврядування .
Оплата відповідачем комунальних послуг, що споживались ним в період проживання у спірній квартирі, не свідчить про правомірність її зайняття. Зміна власника житла не відновлює право користування для осіб, які його раніше втратили.
Суд першої інстанції вказаного не врахував, належним чином наявні в матеріалах справи докази не оцінив, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 має право на користування даним житлом, а тому відсутні підстави для задоволення цих вимог .
Верховний Суд зазначає, що згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ від 05 липня 2012 року).
Втручання у формі виселення є «необхідним у демократичному суспільстві», оскільки особа позивача була забезпечена постійним житлом за місцем служби ;квартира є комунальним ресурсом, який має розподілятися між тими, хто дійсно потребує і стоїть на черзі у смт. Вапнярці; позивач сам розірвав зв`язок із цим житлом близько 18 років тому , що свідчить про відсутність «достатніх та тривалих зв`язків» із цим помешканням як із «домом».
Колегія суддів вважає ,що в даному випадку спираючись на концепцію «тривалості та достатності зв`язку особи з житлом» ,відсутній об`єкт захисту за ст. 8 Конвенції. ЄСПЛ у своїх рішеннях (наприклад, «Гільмен проти Франції», «Віггіо проти Великої Британії») наголошує, що концепція «житла» за ст. 8 залежить від фактичних обставин, а саме — наявності достатніх та тривалих зв`язків з конкретним місцем У нашому випадку майже  18 років відсутності 2005–2023, відсутність показників лічильників за цей час та реєстрація в іншому місті (Вінниця) свідчать про те, що зв`язок із цією квартирою був розірваний. Ця квартира перестала бути «житлом» у розумінні Конвенції ще у 2005 році. Самочинне повернення у 2024 році не відновлює цей статус автоматично.
Виходячи з принципів «пропорційності» та «легітимної мети» втручання (виселення) є законним, якщо воно переслідує легітимну мету. В даному випадку захист прав територіальної громади та забезпечення житлом інших осіб (наприклад, ВПО або місцевих черговиків), які реально потребують допомоги, є легітимною метою. Визнання права за особою ,яка тривалий час ігнорувала це житло, порушує принцип справедливого балансу між інтересами особи та громади. У рішенні «Блечич проти Хорватії» суд визнав, що якщо особа не проживає в квартирі тривалий час без поважних причин, вона втрачає право на захист за ст. 8, оскільки потреби держави в ефективному розподілі житлового фонду переважають. 
Військовий використовує ст. 8 Конвенції не для захисту свого «дому», а для легалізації незаконного захоплення майна, від якого він сам відмовився у 2005 році.Позивач намагався отримати житло у Вінниці, а коли це не вдалося — згадав про квартиру у Вапнярці. Конвенція не може бути інструментом для отримання майнової вигоди через тривалий час після добровільного виїзду.
Суд першої інстанції помилково застосував ст. 8 Конвенції, проігнорувавши ст. 107 ЖК України. Разом ізх тим, Конвенція не підміняє собою національне законодавство. Оскільки за ст. 107 ЖК договір найму був розірваний ще у 2005 році, у позивача не виникло права, яке можна захищати за ст. 8 Конвенції ,оскільки не можна захищати право на житло, якого юридично тривалий час не існує. 
На підстава викладеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають ,а вимоги Вапнярської селищної ради про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення підлягають задоволенню і ОСОБА_1 підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення,в зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню ,а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення . Також підлягає скасуванню і ухвалене судом додаткове рішення суду про стягнення судових витрат ,а також підлягають скасуванню і вжиті апеляційним судом заходи забезпечення позову та згідно ст.141 ЦПК України підлягають перерозподілу понесені судові витрати.
Керуючись ст.ст.374,376,382-384 ЦПК України,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Вапнярської селищної ради задовольнити. 
Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 24.09.2025 року і додаткове рішення від 17.10.2025 року скасувати. 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вапнярської селищної ради про визнання права користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , зобов`язання укладення договору найму житлового приміщення,- відмовити.
Позов Вапнярської селищної ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення задовольнити. 
Виселити ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вапнярської селищної ради 6 661,6 грн. у відшкодування судового збору в судах першої і апеляційної інстанцій. 
Скасувати заходи забезпечення позову у справі ,накладені ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12.11.2025 року .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий С.Г.Копаничук
Судді
В.В. Оніщук

В.П.Рибчинський