Справа № 127/4418/25
Провадження № 22-ц/801/303/2026
Категорія: 76
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

03 лютого 2026 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційні скарги представника відповідача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова – адвоката Шевчук Оксани Вікторівни і представника третьої особи Міністерства охорони здоров`я України – Кислицької Юлії Олегівни
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Бессараб Н.М.,
у справі №127/4418/25
за позовом ОСОБА_1 (позивач)
до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (відповідач)
за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Міністерства охорони здоров`я України
про визнання наказу протиправним та його скасування, - 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся в районний суд з заявою до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про визнання наказу відповідача від 16 жовтня 2024 року № 105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова» протиправним і його скасування. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач ОСОБА_1 з 01.09.2009 перебував у трудових відносинах з Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова. 02.01.2019 відповідно до наказу №742-к від 29.12.2018 його було переведено на посаду директора Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова як обраного за конкурсом на умовах строкового трудового договору (контракту) терміном на 5 років з 02.01.2019 по 01.01.2024. На підставі наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 27.12.2023 №848/к/тр позивачу було продовжено термін роботи на посаді директора Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова за строковим трудовим договором від 02.01.2024 до заміщення посади за конкурсом (копія наказу додається). 01.03.2024 наказом №156к/тр позивачу продовжено термін роботи на посаді директора Університетської клініки, як переобраному за конкурсом на умовах контракту по 28.02.2029. 
25.10.2024 відповідач видав наказ №739/к/тр «Про скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова», і як аргументацію для даного наказу відповідач зазначив, що відповідно до п. 1 ст. 40, ст. 49-2 та 49-4 КЗпП України, ст. 48 Закону України « Про зайнятість населення», ст. 15 Закону України «Про оплату праці», умов колективного договору ВНМУ ім. М.І. Пирогова на 2020-2025 роки, керуючись статутом Університету та з метою оптимізації чисельності штату працівників університетської клініки, відповідно до рішення Вченої ради (витяг з протоколу № 2 від 04.10.2024), наказу ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 16.10.2024 № 105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова».
З наказом ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 16.10.2024 №105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова» позивача ознайомлено під підпис не було, а копію оспорюваного наказу позивач отримав лише 31.01.2025 через електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС в ході розгляду іншої цивільної справи № 127/42277/24. 
Після ознайомлення позивачем з наказом від 16.10.2024 №105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова» позивачу стало відомо, що оспорюваним наказом порушено його конституційне право на працю, передбачене статтею 43 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
Позивач вважає, що наказ від 16.10.2024 №105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова» є протиправним та підлягає скасуванню з таких підстав.
З пп.1 п. 4 оспорюваного наказу неможливо встановити на підставі якого наказу № 105 чи №739/к/тр мало проводитися вивільнення працівників, в тому числі і позивача.
В порушення статті 49-4 КЗпП України відповідач не провів обов`язкових консультацій із профспілковою організацією перед скороченням працівників. 
Відповідач не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні у нього вакансії, які існували на день вивільнення. 
Відповідач при виданні оспорюваного наказу порушив норми статей 95, 104 ЦК України, оскільки ні Університетська клініка ВНМУ ім. М.І. Пирогова, як структурний підрозділ відповідача так і Науково-дослідний інститут як відокремлений структурний підрозділ відповідача не можуть бути сторонами злиття, оскільки ні Клініка, ні Інститут не є окремими юридичними особами, а тому формулювання «шляхом об`єднання (злиття)» є нічим іншим як підміною понять, що суперечить законодавству України. 
Відповідач при виданні наказу №105 від 16.10.2024, а також похідних від нього: наказу від 25.10.2024 № 739/к/тр «Про скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова» та наказу від 25.10.2024 №740/к/тр «Про скорочення чисельності та штату працівників Науково-дослідний інститут реабілітації осіб з інвалідністю (навчально-науково-лікувальний комплекс) Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова» грубо порушив конституційні права позивача, як найманого працівника на працю та його соціальні гарантії передбачені КЗпП України, а саме, частиною 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (КЗпП) передбачено, що: «У разі зміни власника підприємства, а також у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) дія трудового договору працівника триває». Це означає, що при злитті Відповідач мав би перевести працівників двох підрозділів у новостворений підрозділ (Університетська лікарня), а не звільняти їх в порядку 1 статті 40, статей 49-2 та 49-4 КЗпП України, статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», статті 15 Закону України «Про оплату праці». 
Ще одним доказом незаконності оспорюваного наказу на думку позивача є те, що пунктом 6 наказу від 16.10.2024 № 105 визначено, що до 31.12.2024 мали бути внесені зміни до ліцензій та сертифікатів для забезпечення діяльності структурного підрозділу Університетська лікарня – що не виконано взагалі (додається витяг з Ліцензійного реєстру МОЗ України). Відповідно до статті 15 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», «Ліцензіат зобов`язаний повідомляти орган ліцензування про всі зміни, що впливають на ліцензійні умови». Також відповідно до постанови КМУ № 285 від 02.03.2016 року «Якщо медична діяльність розширюється на нові підрозділи, необхідно внести зміни до ліцензійного реєстру». Проте так званий новостворений структурний підрозділ не тільки не внесений в структури ВНМУ ім. М.І. Пирогова, а діє на підставі ліцензій, які були отримані позивачем на структурний підрозділ яким він керував - Університетська клініка, звідки слідує, що реорганізація сама по собі не відбулася, а оспорюваний наказ лише надумана підстава відповідача для незаконного масового звільнення працівників, в тому числі позивача. 
Оспорюваний наказ також не відповідає вимогам ДСТУ 4163:2020 «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлення документів», який затверджено наказом державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.07.2022 №144 «Про прийняття та скасування національних стандартів». 
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про вищу освіту» та ГК України створення структурного підрозділу Університетської лікарні повинно було відбуватися з урахуванням усіх процедур реорганізації та погодження з відповідними органами. Відповідач не дотримався належної процедури, що призвело до порушення прав позивача, інших працівників та невідповідності статусу новоутвореного структурного підрозділу нормам законодавства.
Рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року позов задоволено. Скасовано наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 16.10.2024 ; 105 «Про реорганізацію структурних підрозділів Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова». Стягнуто з Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на користь ОСОБА_1 понесений судовий збір в сумі 968,96 грн. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із судовим рішення, апеляційні скарги на нього подали відповідач Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова через свого представника – адвоката Шевчук О.В. і третя особа без самостійних вимог – Міністерство охорони здоров`я України через свого представника – Кислиць ку Ю.О. Апелянти просять скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу ВНМУ ім. М.І. Пирогова № 105 16 жовтня 2024 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги відповідача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова полягають в тому, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, розглянувши дану справу в порядку спрощеного провадження, так як помилково вважав, що вона виникла з трудових правовідносин. При цьому суд першої інстанції скасував оспорюваний наказ, проте не визнав його незаконним чи протиправним, а також не встановив, які права та охоронювані законом інтереси позивача порушені і як скасування оскаржуваного наказу призведе до їх відновлення. Натомість апелянт вважає, що оскаржуваний наказ було винесено з дотриманням норм права і встановленої процедури, за своєю правовою природою він не є наказом в сфері трудових відносин, а є документом організаційно-розпорядчого характеру, що винесений в межах повноважень відповідача і не є таким, що безпосередньо стосується позивача. Апелянт заперечує також висновки суду першої інстанції в частині необхідності погодження дій з реорганізації структурних підрозділів з Міністерством охорони здоров`я. 
Доводи апеляційної скарги третьої особи Міністерства охорони здоров`я полягають в запереченні висновків суду першої інстанції щодо необхідності погодження ВНМУ ім. М.І. Пирогова дій з реорганізації його структурних підрозділів з органом управління, яким є Міністерство. Натомість вказує, що відповідно до вимог законодавства і підзаконних нормативно-правових актів Університет вправі самостійно вчиняти дії з реорганізації своїх структурних підрозділів, в тому числі шляхом злиття кількох підрозділів в один. Вказує на те, що суд першої інстанції помилково ототожнив процедуру внутрішньої реорганізації університетом своїх структурних підрозділів із реорганізацією юридичних осіб відповідно до ЦК України, тоді як структурні підрозділи Університету ніколи не були окремими юридичними особами. Апелянт також звертає увагу апеляційного суду на невстановлення судом першої інстанції факту порушення прав позивача, зокрема, трудових, та відсутність у позивача у зв`язку з цим повноважень на оскарження управлінських рішень відповідача. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Думанський В.О. просить апеляційні скарги відповідача і третьої особи залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, як законне і обґрунтоване. 
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою 06 січня 2026 року закінчено підготовчі дії та призначено її судовий розгляд. 
В судовому засіданні представники відповідача ВНМУ ім. М.І. Пирогова – адвокат Шевчук О.В., Шабатура О.А., представник третьої особи Міністерства охорони здоров`я Кислицька Ю.О. вимоги апеляційних скарг підтримали на умовах, викладених у них, і просили задовольнити. 
Позивач ОСОБА_1 і його представник – адвокат Думанський В.О. проти вимог апеляційних скарг заперечували, просять залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.09.2009 перебував у трудових відносинах з Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова. 02.01.2019 відповідно до наказу №742-к від 29.12.2018 позивача було переведено на посаду директора Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова як обраного за конкурсом на умовах строкового трудового договору (контракту) терміном на 5 років з 02.01.2019 по 01.01.2024. На підставі наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 27.12.2023 №848/к/тр позивачу було продовжено термін роботи на посаді директора Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова за строковим трудовим договором від 02.01.2024 до заміщення посади за конкурсом. 01.03.2024 наказом №156к/тр позивачу продовжено термін роботи на посаді директора Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова, як переобраному за конкурсом на умовах контракту по 28.02.2029.
Відповідно до наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №859/п/тр від 18.12.2024, ОСОБА_1 , директора Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, з 19.12.2024 було звільнено з роботи за грубе порушення трудових обов`язків відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та припинено дію контракту від 01.03.2024.
Крім того, відповідно до наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №860/к/тр від 18.12.2024, ОСОБА_1 , лікаря-анестезіолога анестезіологічної групи хірургічного відділення Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на 0,25 ставки за сумісництвом, звільнено з роботи 19.12.2024 у зв`язку з закінченням строкового трудового договору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. 
Згідно з наказом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №105 від 16.10.2024 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова» постановлено реорганізувати до 31 грудня 2024 року структурні підрозділи Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (надалі по тексту - Університет): відокремлений структурний підрозділ Науково-дослідний інститут реабілітації осіб з інвалідністю (навчально-науково-лікувальний комплекс) Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (надалі по тексту - Науково-дослідний інститут) та Університетську клініку Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (надалі по тексту - Університетська клініка) шляхом їх об`єднання (злиття) та створення на базі зазначених структурних підрозділів, що припиняють функціонування, структурний підрозділ: Університетська лікарня Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова.
Наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №105 від 16.10.2024 був виданий з метою оптимізації мережі галузевих закладів охорони здоров`я, підвищення якості спеціалізованої і високоспеціалізованої медичної допомоги та впорядкування організаційної структури університету, підвищення якості підготовки фахівців та реалізації автономного і самоврядного права закладу вищої освіти на створення університетської лікарні відповідно до частини 8 статті 33 Закону України «Про вищу освіту», пункту 1 статті 40, статей 49-2 та 49-4 Кодексу законів про працю України, статті 64 Господарського кодексу України, Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», постанови КМУ від 28.03.2018 № 391 «Про затвердження вимог до надавача послуг з медичного обслуговування населення, з якими головними розпорядниками бюджетних коштів укладаються договори про медичне обслуговування населення», з урахуванням колективного договору Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на 2020-2025 роки, керуючись Статутом Університету та з метою оптимізації чисельності та штату працівників університету у зв`язку з підготовкою до переходу з 01 січня 2025 року на умови фінансування за Програмою медичних гарантій, відповідно до рішення Вченої ради від 04.10.2024 (Протокол № 2 від 04.10.2024).
Відповідно до протоколу № 2 засідання Вченої ради Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 04.10.2024, Вченою Радою ухвалено реорганізувати Науково-дослідний інститут реабілітації осіб з інвалідністю та Університетську клініку ВНМУ ім. М.І. Пирогова. Утворити новий структурний підрозділ - Університетська лікарня ВНМУ ім. М.І. Пирогова.
Відповідно до наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №103 від 07.10.2024 введено в дію прийняті рішення Вченої ради ВНМУ ім. М.І. Пирогова від 04.10.2024.
Відповідно до Статуту, рішення Вченої ради (витяг з протоколу №2 від 04.10.2024), наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №105 від 16.10.2024, Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова 25.10.2024 видано наказ №739/к/тр «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова». 
Відповідно до Статуту, рішення Вченої ради (витяг з протоколу №2 від 04.10.2024), наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова №105 від 16.10.2024, Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова 25.10.2024 видано наказ №740/к/тр «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю (навчально-науково-лікувального комплексу) Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова.
ОСОБА_1 31.10.2024 отримав та підписав попередження про звільнення з посади лікаря-анестезіолога хірургічного відділення та з посади директора Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова (наказ №739/к/тр від 25.10.2024) у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова.
13.12.2024 Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова видано наказ №844/к/тр «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова» відповідно до рішення Вченої ради від 04.10.2024 (витяг з протоколу №2 від 04.10.2024), наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 16.10.2024 №16, у зв`язку із внесенням змін до наказу №739/к/тр від 25.10.2024.
Відповідно до витягу з протоколу №5 засідання Вченої ради Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 31.12.2024 затверджено Положення про університетську лікарню ВНМУ ім. М.І. Пирогова.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27.06.2025 по справі №127/42277/24 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про визнання наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 25.10.2024 року №739/к/тр «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова» незаконним та його скасування.
Вказаним рішенням суду від 27.06.2025 встановлено, зокрема, що п. 8 Наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 13.12.2024 року №844/к/тр «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова» було передбачено вважати таким, що втратив чинність наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 25.10.2024 року № 739/к/тр «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова», однак наказом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 13.12.2024 року № 844/1 «Про внесення змін до наказу № 844/к/тр від 13.12.2024 року» було виключено п. 8 наказу № 844/к/тр від 13.12.2024 року «Про заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова».
Разом з тим, трудові спори між ОСОБА_1 та Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова тривають по даний час та є предметом розгляду в суді.
Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова є суб`єктом господарювання в статусі бюджетної установи на засадах неприбутковості, є закладом вищої освіти з державною власністю і документом, який регламентує його діяльність є Статут, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України №1242 від 25.05.2020.
Згідно з п. 4 ч. І Статуту, органом управління закладу вищої освіти є Міністерство охорони здоров`я України.
У п. 6 ч. І Статуту вказано, що базовими структурними підрозділами, що здійснюють лікувально-діагностичну діяльність, є науково-дослідний інститут реабілітації осіб з інвалідністю (навчально-науково-лікувальний комплекс), Університетська клініка, що діє відповідно до Положення про Університетську клініку, затвердженого Вченою радою закладу вищої освіти.
Згідно з п.п. 15 п. 8 ч. І Статуту, заклад вищої освіти має рівні з іншими закладами вищої освіти права, що становлять зміст його автономії та самоврядування, у тому числі має право утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати свої структурні підрозділи.
Заклад вищої освіти є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових і особистих немайнових прав і мати обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді (п. 10 ч. І Статуту).
Відповідно до п. 14 ч. І Статуту, структура закладу вищої освіти, статус і функції його структурних підрозділів визначаються цим Статутом та положенням про відповідні структурні підрозділи. Структурні підрозділи утворюються рішенням Вченої ради закладу вищої освіти у порядку визначеному Законом України «Про вищу освіту» та цим Статутом за погодженням з Уповноваженим органом управління. 
Згідно з п. 1, п.п. 6 п. 1 ч. ІV Статуту, Вчена рада є колегіальним органом управління закладу вищої освіти. Рішення Вченої ради закладу вищої освіти вводяться в дію наказом ректора закладу вищої освіти. Вчена рада закладу вищої освіти ухвалює за поданням ректора закладу вищої освіти рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію структурних підрозділів. 
Позиція апеляційного суду
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова при реорганізації своїх структурних підрозділів: відокремлений структурний підрозділ Науково-дослідний інститут реабілітації осіб з інвалідністю (навчально-науково-лікувальний комплекс) Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та Університетську клініку Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова не дотримався вимог закону та Статуту, а тому наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 16.10.2024 №105 «Про реорганізацію структурних підрозділів Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова підлягає скасуванню.
Так, всупереч вимогам п. 1, п.п. 6 п. 1 ч. ІV Статуту Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, Вчена рада ухвалила рішення (протокол №2 від 04.10.2024) про реорганізацію Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю та Університетську клініку ВНМУ ім. М.І. Пирогова, утворення нового структурного підрозділу - Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова без подання ректора закладу вищої освіти.
Відповідач не надав і матеріали даної цивільної справи не містять відповідного подання ректора Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про реорганізацію структурних підрозділів: Науково-дослідного інституту реабілітації осіб з інвалідністю та Університетську клініку Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що всупереч вимогам п. 14 ч. І Статуту Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, створення структурного підрозділу Університетської лікарні Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова згідно з наказом від 16.10.2024 №105 відбулося без погодження з Уповноваженим органом управління, яким є Міністерство охорони здоров`я України. 
Оскільки підставою для скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, у якій працював позивач був наказ Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 16.10.2024 №105 «Про реорганізацію структурних підрозділів Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова», суд першої інстанції виснував, що оспорюваний у даній справі наказ міг вплинути на трудові права та інтереси позивача, а тому підлягає скасуванню. 
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як суд першої інстанції вважав встановленими обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, тоді як вони є недоведеними, й неправильно застосував норми матеріального права.
Апелянт також посилається на те, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що відповідно до пункту 7 частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення апеляційним судом. 
В зв`язку з цим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в першу чергу перевірити зазначені доводи апеляційних скарг. 
Відкриваючи провадження в даній справі, суд першої інстанції ухвалив розглядати її за правилами скороченого провадження виходячи із того, що вона виникла з трудових правовідносин і не підпадає під обмеження, які визначені частиною 4 статті 274 ЦПК України. 
Згідно з статтею 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження дійсно можуть розглядатися справи, що виникають з трудових правовідносин й дана справа не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274). 
В теорії права трудові спори визначають як розбіжності, що виникають між працівником і роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) з питань застосування законодавчих та інших нормативних актів про працю, або між колективом працівників та роботодавцем про зміну умов праці, укладення чи виконання колективного договору, угод, умов трудового договору (контракту) та ін. Трудові спори поділяються на індивідуальні та колективні (конфлікти). 
Колективний трудовий спір (конфлікт) – це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту, укладення чи зміни колективного договору, угоди, виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень, невиконання вимог законодавства про працю. Правові та організаційні засади функціонування системи заходів по вирішенню колективних трудових спорів (конфліктів) визначає Закон України від 3 березня 1998 року № 137/98-ВР «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», який спрямований на здійснення взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними. 
Натомість як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до статті 2 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). У будь-якому разі, безпосередньо в районних (міських) народних судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи.
Отже індивідуальний трудовий спір – це неврегульовані розбіжності та протиріччя між працівником та власником (уповноваженим ним органом), які виникли в процесі трудових і пов`язаних з ними правовідносин та/або з питань застосування трудового законодавства (та інших нормативних правових актів).
Позивач ОСОБА_1 звернувся в міський суд з позовом до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова про скасування наказу відповідача від 16.10.2024 № 105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова». 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він перебуває в трудових відносинах (є працівником) відповідача, а оспорюваний наказ прийнятий з порушенням процедури і порушує його трудові права. Нормативно-правове обґрунтування позовних вимог включає статті 3, 4, 40, 49-2, 49-4, 233 КЗпП України та норми ЦПК України. 
З огляду на те, що суд першої інстанції відкриває провадження у справі за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження, а фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, а також мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також те, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, зазначаються у мотивувальній частині рішення суду (частина 4 статті 265 ЦПК України), тобто вже за результатами розгляду справи по суті, відкриваючи провадження у даній справі суд першої інстанції не міг спростувати посилання позивача на те, що вона виникла з трудових правовідносин, а відтак призначити її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 
Крім того, відповідно до частини 5 статті 274 ЦПК України суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача належним чином подано зустрічний позов або позов третьої особи із самостійними вимогами, або за первинним позовом відбулося збільшення розміру позовних вимог або зміна предмета позову, і відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. 
В даній справі відповідні процесуальні дії сторонами не вчинялися, а відтак в суду першої інстанції були відсутні підстави для переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 
Релевантна практика Верховного Суду підтверджує, що підставою для віднесення справ, до таких, що можуть або не можуть розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до вимог закону, є предмет і правові підстави заявлених позивачем вимог. 
Так, в постанові від 2 травня 2025 року по справі № 199/9231/22 Верховний Суд вказав, що позивач заявила вимоги немайнового характеру, за якими неможливо визначити ціну позову, а тому суд дійшов висновку про те, що справа не може бути віднесена до категорії малозначних та розглянута у порядку спрощеного позовного провадження. Встановивши вищевказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
В постанові від 31 жовтня 2024 року у справі № 210/756/24 спір виник про стягнення грошової компенсації моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві в розмірі 8 000 000 грн (тобто ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб), а тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження. 
Також Верховний Суд неодноразово звертав увагу на неможливість розгляду у порядку спрощеного провадження справ у спорах щодо спадкування. В постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 643/11526/18 Верховний Суд вказав, що враховуючи предмет та правові підстави позову в цій справі, розуміємо, що вона є справою щодо спадкування, а отже відповідно до пункту 2 частини 4 статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження. 
Враховуючи предмет та правові підстави позову в цій справі, в суду першої інстанції були всі підстави для її віднесення до таких, що виникають з трудових відносин, і розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги щодо допущення судом першої інстанції такого порушення норм процесуального права, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оспорюваний у даній справі наказ від 16 жовтня 2024 року № 105 став підставою для скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, в якій працював позивач, а відтак нібито міг вплинути на трудові права та інтереси позивача.
Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. 
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК). 
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлений обов`язок сторін довести обставини, що мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства убачається, що особа має право звернутися до суду із позовом у разі, якщо вважає, що відповідач порушив, не визнає або оспорює його права, свободи чи законні інтереси. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Позов підлягає задоволенню лише тоді, коли буде встановлено факт порушення, не визнання або оспорення прав, свобод чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду, а також особу, яка їх допустила. Захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення. 
Право на судовий захист має лише особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. 
Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. 
Натомість суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив не із того, що оспорюваний наказ відповідача безпосередньо порушує права, свободи чи інтерес позивача ОСОБА_1 , а «міг» вплинути на трудові права та інтереси позивача, так як став підставою для скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки. 
Разом з тим, судом встановлено, що Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова відповідно до Статуту є закладом вищої освіти, суб`єктом господарювання, що діє в статусі бюджетної установи на засадах неприбутковості. Органом управління Закладу вищої освіти є Міністерство охорони здоров`я України, його майно є державною власністю. 
Відповідно до статті 32 Закону України від 1 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» діяльність закладу вищої освіти провадиться на принципах: 1) автономії та самоврядування; 2) розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить заклад вищої освіти, органів управління закладу вищої освіти та його структурних підрозділів; 3) поєднання колегіальних та єдиноначальних засад; 4) незалежності від політичних партій, громадських і релігійних організацій (крім закладів вищої духовної освіти).
Заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати свої структурні підрозділи (пункт 14 частини 2 статті 32 Закону).
Структура закладу вищої освіти, статус і функції його структурних підрозділів визначаються статутом закладу вищої освіти та положеннями про відповідні структурні підрозділи (стаття 33 Закону). Структура закладу вищої освіти, що не є бюджетною установою, може визначатися статутом закладу без дотримання вимог цієї статті. 
Структурні підрозділи утворюються рішенням вченої ради закладу вищої освіти у порядку, визначеному цим Законом і статутом закладу вищої освіти. 
Основними структурними підрозділами закладів вищої освіти (крім коледжів, які не здійснюють підготовку бакалаврів) є факультети, кафедри, бібліотека. 
Структурними підрозділами закладу вищої освіти можуть бути (пункт 2 частини 7 статті 33 Закону) наукові, навчально наукові, науково-дослідні, науково виробничі та проектні інститути, навчально-науково-виробничі центри (сектори, частини, комплекси тощо), дослідні станції, конструкторські бюро, відділи аспірантури і докторантури, навчально-виробничі комбінати, експериментальні підприємства, клінічні бази закладів медичної освіти, університетські клініки та лікарні, юридичні клініки, полігони, наукові парки, технопарки, музеї, оперні студії, навчальні театри, філармонії, інші підрозділи, що забезпечують практичну підготовку фахівців певних спеціальностей та/або проводять наукові дослідження.
Частиною 8 статті 33 Закону передбачено, що заклад вищої освіти, який готує фахівців у сфері охорони здоров`я або здійснює їх післядипломну освіту, та академія, інститут післядипломної освіти, що здійснюють післядипломну освіту, спільно з центральними органами виконавчої влади, Національною академією наук України та національними галузевими академіями наук, органами місцевого самоврядування можуть утворювати на базі наукових установ, закладів охорони здоров`я, у тому числі тих, що належать територіальним громадам або передані їм, клінічні бази закладів освіти у сфері охорони здоров`я, університетські клініки та лікарні.
Відповідно до Статуту ВНМУ ім. М.І. Пирогова базовими структурними підрозділами, що здійснюють лікувально-діагностичну діяльність є науково-дослідний інститут реабілітації осіб з інвалідністю (навчально-науково-лікувальний комплекс), Університетська клініка, що діє відповідно до Положення про Університетську клініку, затвердженого Вченою радою Закладу вищої освіти. 
16 жовтня 2024 року ректором закладу вищої освіти видано наказ № 105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова». 
Відповідно до цього наказу постановлено реорганізувати до 31 грудня 2024 року структурні підрозділи Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (надалі по тексту – Університет): 
Відокремлений структурний підрозділ Науково-дослідний інститут реабілітації осіб з інвалідністю (навчально-науково-лікувальний комплекс) Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (надалі по тексту – Науково-дослідний інститут) та Університетську клініку Вінницького національного медичного університету мі. М.І. Пирогова (надалі по тексту – Університетська клініка) 
шляхом їх об`єднання (злиття) та створення на базі зазначених структурних підрозділів, що припиняють функціонування, структурний підрозділ:
Університетська лікарня Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова (надалі по тексту – Університетська лікарня). 
Наказом також створено комісію з проведення реорганізації Науково-дослідного інституту та Університетської клініки, а також передбачені заходи з реорганізації, що мали бути здійснені нею. 
Як зазначено в наказі, його прийнято з метою оптимізації мережі галузевих закладів охорони здоров`я, підвищення якості спеціалізованої і високоспеціалізованої медичної допомоги та впорядкування організаційної структури університету, підвищення якості підготовки фахівців та реалізації автономного і самоврядного права закладу вищої освіти на створення університетської лікарні відповідно до частини 8 статті 33 Закону України «Про вищу освіту», пункту 1 статті 40, статей 49-2, та 49-4 Кодексу законів про працю України, статті 64 Господарського кодексу України, Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», постанови КМУ від 28.03.2018 № 391 «Про затвердження вимог до надавача послуг з медичного обслуговування населення, за якими головними розпорядниками бюджетних коштів укладаються договори про медична обслуговування населення, з урахуванням колективного договору Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на 2020-2025 роки, керуючись Статутом Університету та з метою оптимізації чисельності та штату працівників університету у зв`язку з підготовкою до переходу з 01 січня 2025 року на умови фінансування за Програмою медичних гарантій, відповідно до рішення Вченої ради від 04.10.2024 (протокол № 2 від 04.10.2024).
Зазначений наказ безпосередньо не вирішує питання про права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача ОСОБА_1 , й не покладає на нього будь-яких обов`язків.
В підпункті 1 пункту 4 Наказу заступника ректора ЗВО з кадрових питань Володимира Гнатюка зобов`язано попередити в установленому законодавством порядку керівника Науково-дослідного інституту та керівника Університетської клініка про вивільнення працівників згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. 
Проте судом встановлено, що безпосередньо заходи щодо скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова, директором якої був ОСОБА_1 , були передбачені іншим наказом відповідача – від 25 жовтня 2024 року № 739/к/тр. 
Отже оспорюваний наказ відповідача є внутрішнім організаційно-розпорядчим актом, прийнятим з метою вдосконалення структури закладу вищої освіти відповідно до Закону, й передбачає злиття двох існуючих структурних підрозділів й створення на їх базі одного. 
Апеляційний суд відхиляє посилання позивача на те, що зазначений наказ нібито «запустив» процес його звільнення і втрати ним посади, виконувався з порушенням норм трудового законодавства, зокрема, процедури звільнення в зв`язку з скороченням чисельності або штату працівників, так як йому не було запропоновано іншу роботу, а відтак зачіпає його права та охоронювані законом інтереси, конституційне право на працю (стаття 43 Конституції України), право на соціальний захист (стаття 46 Конституції України), право на повагу до гідності (стаття 28 Конституції України) тощо. 
Крім Закону «Про вищу освіту» право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру передбачене статтею 64 Господарського кодексу України, який втратив чинність 28 серпня 2025 року, проте був чинний станом на час прийняття оспорюваного наказу. Так, відповідно до частини 3 цієї статті підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
В практиці Верховного Суду установленою є правова позиція, відповідно до якої КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. 
При цьому КЗпП України визначає можливість працівника оскаржити наказ про його звільнення.
Частиною 3 статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. 
Частиною 2 статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.
При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.
Верховний Суд неодноразово вказував, що позовні вимоги про скасування оскаржуваних заказів про скорочення чисельності та штату працівників та про внесення змін до цього наказу є неналежним способом захисту, оскільки питання щодо визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, відносяться до виключної компетенції власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу.
Так, в постанові від 22.01.2020 по справі № 451/706/18 Верховний Суд виснував, що питання визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників є складовою права на управління діяльністю підприємства, а тому апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позовних вимог. 
Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зазначені обставини справи і відповідні їм норми матеріального права залишилися поза увагою суду першої інстанції, який вдався до аналізу законності наказу й дій відповідача, які є його виключною компетенцією, при цьому зробив це за вимогою особи, права, свободи та охоронювані законом інтереси якого оспорюваним наказом жодним чином не порушуються. 
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Щодо судових витрат
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Частиною 1 цієї статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
В зв`язку з скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимоги, з позивача на користь відповідача та третьої особи підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в установленому законом розмірі. 
Сума зайво сплаченого ВНМУ ім. М.І. Пирогова судового збору може бути повернута йому за його заявою. 
Керуючись статтями 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, - 

постановив:
Апеляційні скарги представника відповідача Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова – адвоката Шевчук Оксани Вікторівни і представника третьої особи Міністерства охорони здоров`я України – Кислицької Юлії Олегівни задовольнити. 
Рішення Вінницького міського суду від 11 листопада 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Міністерства охорони здоров`я України про визнання протиправним і скасування наказу Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 16.10.2024 № 105 «Про реорганізацію структурних підрозділів ВНМУ ім. М.І. Пирогова та створення структурного підрозділу Університетської лікарні ВНМУ ім. М.І. Пирогова – відмовити повністю. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова і на користь Міністерства охорони здоров`я судові витрати по справі – витрати по сплаті судового збору в сумі 1 453 грн 44 коп. кожному.
Постнова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови склоадено 09.02.2026 р.
Головуючий: 	І.М. Стадник  	
Судді:  	М.В. Матківська   В.В. Сопрун