ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/139/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/1776/24 Категорія: 302070000 	Суходольський О. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Карпенко О.В., Фетісової Т.Л.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Клименка В`ячеслава Миколайовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві користування надвірною спорудою-сараєм,-

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.
В обґрунтування поданого позову зазначила, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11.12.2014 встановлено межу, яка поділяє земельні ділянки сторін АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 за фактичним користуванням. Таким чином, сараї та надвірні споруди, які знаходяться на вказаних земельних ділянках опинилися на спільній межі. Відповідачем без відома позивача встановлено розподільчий паркан між земельними ділянками сторін, який розміщено впритул до сараю, належного ОСОБА_1 . У зв`язку із цим остання позбавлена можливості підійти до бокової частини стіни будівлі, щоб здійснювати поточний ремонт та обслуговування сараю.
Враховуючи, що відповідач будь-яких дій щодо знесення паркану, або інших дій, які б не створювали перешкоди у користуванні та обслуговуванні належного позивачці сараю, не вчиняє, ОСОБА_1 просила суд усунути перешкоди в користуванні надвірною спорудою-сараєм, який розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_2 , знести паркан збудований нею на межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 з метою доступу до обслуговування та ремонту сараю.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що надвірна споруда-сарай позивача був реконструйований у 2014 році. До 2014 року ширина сараю становила 4,2 м, а після реконструкції - була збільшена до 5,12 м в сторону огорожі. Із наявних доказів по справі, зокрема старого та нового техпаспортів на будівлі та споруди ОСОБА_1 , судом встановлено, що до проведення реконструкції сараю відстань від стіни сараю до межі земельних ділянок сторін становила близько одного метра, що дозволяло обслуговувати вказану будівлю. Суд констатував, що позивачем не надано до суду дозвільних документів щодо реконструкції будівлі-сараю, шляхом її розширення до межі земельних ділянок позивача і відповідача. З наявних доказів по справі судом вбачається, що реконструкція (розширення) надвірної споруди-сараю була проведена позивачем без додержання вимог законодавства щодо містобудівної діяльності, що призвело до неможливості її належного обслуговування.
Судом також встановлено, що спірна межа між суміжними домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яка була станом на 2014 рік, тобто на момент прийняття рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 11.12.2014 у справі № 707/1875/14-ц, залишилась на даний час і паркан не переставлявся.
Суд критично оцінив висновок експерта № 39-24 від 16.01.2025, оскільки при проведені експертизи було допущено ряд порушень, а саме не було взято до уваги рішення суду від 11.12.2014, яким встановлено межі земельних ділянок сторін. Експертом не було проведено будівельно-технічну експертизу, як зазначено в ухвалі про призначення експертизи. Експертом не враховано новий технічний паспорт домоволодіння позивача за 2025 рік. Експертизу проведено на основі старого технічного паспорту за 1992 рік, що підтверджено експертом Печиборщем В.З. безпосередньо в судовому засіданні. Вказані висновки фактично є вибірковими на користь позивачки, вказані висновки зроблені без урахування ряду доказів по справі.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Клименко В.М. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилається на те, що судове рішення є незаконним, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, необґрунтовано відмовлено у прийнятті доказів - експертизи. Також вважає, що судове рішення ґрунтується на припущеннях.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем у справі без відома та згоди позивача на спільній межі було поставлено розподільчий паркан між земельними ділянками позивача та відповідача, який установлений впритул до сараю, належного позивачу, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості підійти до бокової частини стіни сараю, щоб здійснити поточний ремонт, обслуговування сараю, тощо.
Згідно з висновками судового експерта Печиборща В.З. за результатами проведення судової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи №39-24 від 16.01.2025 року фактично була визначена межа між ділянками 4 та АДРЕСА_3 не по фактичному користуванню, а так, як вона повинна була бути у відповідності до документів.
Позивач погоджується з доводами щодо реконструкції сараю, оскільки таке мало місце, однак, не може погодитись про збільшення ширини сараю саме в сторону огорожі, оскільки матеріали цивільної справи такої інформації не містять.
Вказує, що оскільки сарай на час реконструкції вже існував, а втручання в огороджувальні та несучі конструкції позивачем не відбувалось. Порушень вимог законодавства у сфері будівництва позивачем допущено не було, що і підтверджується наданим витягом з ЄДЕССБ.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 – адвокат Витріщак Т.І. вказує, що позивачем не доведено її право власності на споруду-сарай. Перешкоди у праві користуванні яким вона просить усунути сарай-гараж літ. Д у складі нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом.
З даних технічного паспорту, реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності ТІ01:7718:8814:4528:3508, виготовленого КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 30 січня 2025 року на замощення позивача, вбачається, що така господарська споруда як «сарай» у складі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 – відсутня. Літня кухня літ. Г реконструйована у сарай-гараж літ. Д у 2014 році, його ширина становить – 5,12 м., довжина – 10,24 м.
З витягу з ЄДЕССБ №112 від 30.01.2025 року вбачається, що дозвільні документи на реконструкцію літньої кухні під гараж-сарай літ. Д не надано.
Вказує, що фактично звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 намагається змінити межу між земельними ділянками, що встановлена рішенням суду у цивільній справі №707/1875/14-ц.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.
Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.
Відповідно до виписки з рішення № 205 від 25.11.1987 ОСОБА_3 надано дозвіл на узаконення індивідуального жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
З плану забудови за 1986 рік вбачається, що земельна ділянка загальною площею 0,26 га за адресою АДРЕСА_1 містить: житловий будинок, погріб, літню кухню, сарай, вбиральню, колодязь та сарай – ОСОБА_4 , який побудовано із порушенням будівельних норм і правил. Між надвірною спорою-сараєм ОСОБА_3 та межею з ділянкою ОСОБА_4 наявна відстань. Вказане також підтверджується схематичним планом від 17.04.1992, де також наявна відстань між сараєм ОСОБА_3 та межею ОСОБА_5 сараю вказана 4.2 м.
Відповідно до договору дарування № 1383 від 19.06.1993 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Яснозірської сільської ради № 22-7 від 26.05.2009 затверджено акт від 02.12.2008 про обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 , відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 має віддати сусідам 50 см., і ширина земельної ділянки позивачки тепер має становити 13,5 м.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 11.12.2014 у справі № 707/1875/14-ц позовні вимоги ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , Яснозірської сільської ради Черкаського району про відновлення межі суміжних земельних ділянок - задоволено частково. Встановлено межу, яка поділяє земельні ділянки по АДРЕСА_1 , та по АДРЕСА_1 за фактичним користуванням земельними ділянками, згідно висновку земельно-технічної експертизи № 36/14 від 19 листопада 2014 року.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №36/14 від 19 листопада 2014 року (що проведена у справі № 707/1875/14-ц) встановлено, що площа земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_3 ОСОБА_2 становить 0,2785 га, що перевищує площу, вказану в документі, що встановлює право користування нею на 0,0185 га, площа земельної ділянки будинковолодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_1 становить 0,1968 га, що є зменшеною, ніж вказана в документі, що встановлює право користування нею на 0,0232 га, тому межі ділянок в натурі не відповідають документам, що встановлюють право користування ними. Надати відповідь на питання хто з користувачів змінив межу і наскільки не представляється можливим у зв`язку з відсутністю земельно-кадастрової документації. У зв`язку з викладеним експерт вважає найбільш прийнятним варіант порядку користування земельними ділянками по фактичному користуванню відповідно до вимог ч. 2 ст. 107 Земельного Кодексу України, відповідно до додатку №1 до висновку даної експертизи. Вказане рішення набрало законної сили 22.12.2014.
Відповідно до листа інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області № Г-212/01-08 від 14.11.2008 вбачається, що 05.11.2008 на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за самовільне будівництво господарських споруд та видано припис про знесення самовільно побудованих споруд і приведення стану забудови земельної ділянки до попереднього стану.
13.11.2008 за вказаним фактом Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області ОСОБА_1 винесено припис про негайне усунення порушення шляхом знесення самовільно побудованої будівлі та приведення земельної ділянки у попередній стан на 17.04.1992.
Сторонами також до матеріалів справи додано фотокопії, на яких зафіксовано паркан (сітку) який розташований впритул до стіни сараю позивачки.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи № 39-24 від 16.01.2025, розташування паркану на межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 вимогам державних будівельних норм і правил не відповідає. Фактично паркан і межа розташовані на відстані 0,3 м від стіни сараю, що належить ОСОБА_1 , що порушує вимоги п. 6.1.14 ДБН Б.2.2-12:2019 « Планування і забудова територій», згідно з яким «для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту, відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м.». Для приведення паркану і межі земельних ділянок у відповідність вимогам державних будівельних норм і правил необхідно перенести межові знаки на ширину ділянки 12,5 м по АДРЕСА_1 , що продовжується на територію земельної ділянки ОСОБА_2 на 70 см. При цьому необхідно перенести літню кухню, що належить ОСОБА_2 на відстань 1,37 м (0,7-0,3371,0)* вглиб території ОСОБА_2 . Фактична відстань від паркану на межі земельних ділянок до сараю, що належить ОСОБА_1 складає 0,3 м, що унеможливлює проводити будь-які роботи по проведенню профілактичних та ремонтних робіт на стіні даного сараю.
З технічного паспорту домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від 17.02.2025 вбачається, що на території ОСОБА_1 розташовані: житловий будинок, прибудова, літня кухня, сарай-гараж, погріб, колодязь та огорожі. Ширина сараю-гаражу – 5.12 м., відстань між ним та межею із наданого схематичного плану не вбачається. Дата звершення будівництва сараю-гаражу жовтень 2014 року, нове будівництво. Проведена реконструкція літньої кухні з добудовою сараю-гаражу, дозвільні документи на надано.
Під час розгляду справи було допитано експерта ОСОБА_6 , який проводив експертизу № 39-24 від 16.01.2025. Експерт зазначив, що літня кухня побудована на чужій території. Експерт просив додаткові матеріали, але йому не було їх надано. Вказує, що новий технічний паспорт для проведення експертизи йому не потрібний. Вбачає порушення у відповідачки. Ним було враховано акт від 2009 року, а не рішення суду від 2014 року, оскільки вважає рішення суду таким, що не відповідає будівельним нормам, а тому фактично експерт не погоджується з ним. Коли був побудований паркан його не цікавило. Для нього основний документ це план забудови. Чи оформлені у сторін дозвільні документи експерт не з`ясовував.
У спірних правовідносинах позивач звернулась за захистом своїх прав шляхом усунення перешкод у користуванні майном, що відповідає змісту статті 391 ЦК, яка гарантує власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду, особливості реалізації якого під час розгляду цивільних справ закріплені в статті 4 ЦПК та статтях 15, 16 ЦК.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.
У відповідності до ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Статтею 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки зокрема на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі.
Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватись правил добросусідства.
За приписами ч. 6 ст. 106 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок
Відповідно до п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 сформулював правову позицію згідно з якою у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.
При цьому в постанові від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 Верховний Суд зауважив, що норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується також і до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик.
Верховним Судому постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц звернуто увагу на те, що внаслідок самочинного будівництва у вигляді реконструкції об`єкт нерухомого майна втрачає тотожність із тим, на який власником було отримано право власності.
Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Позивач не заперечує наявність реконструкції сараю, в доступі до задньої стіни якого немає, оскільки наявна побудована відповідачем огорожа.
Колегія суддів звертає увагу, що дійсно надвірна споруда-сарай позивача був реконструйований у 2014 році. До 2014 року ширина сараю становила 4,2 м (а.с. 15), а після реконструкції - була збільшена до 5,12 м в сторону огорожі (а.с. 202). 
Вказані обставини сторонами не оспорюються.
Крім того, позивачем не заперечується та обставина, що огорожа (металева сітка) також була наявна на час ухвалення судового рішення у справі №707/1875/14-ц від 11 грудня 2014 року.
Позивач наполягає на тому, що суд у своєму рішенні здійснив припущення, що саме внаслідок реконструкції літньої кухні літ. Г з добудовою сараю-гараж літ. Д, ОСОБА_1 немає можливості доступу до задньої стіни сараю для його обслуговування.
Однак, колегія суддів вважає такі висновки суду обґрунтованими, з огляду на наступне.
Як видно зі матеріалів справи у червні 2014 році ОСОБА_7 розпочала будівництво сараю-гаража літ. Д, яке завершено у жовтні 2014 року. 
У примітках до Витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва №ТІ01:7718-8814-4528-3508 зазначено, що проведена реконструкція літньої кухні літ. Г з добудовою сараю-гаража літ. Д, дозвільні документи не надано.
При цьому з наданого Витягу у розділі сарай-гараж міститься інформація про конструктивні елементи останнього, і зокрема, вказано, що тип фундаменту – стрічковий (бетон). 
Отже, зазначений сарай-гараж є капітальною спорудою, а тому потребує наявності дозволу на його реконструкцію, зокрема розширення площі, та введення у експлуатацію.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаний сарай-гараж є самочинним будівництвом, а тому з огляду на те, що наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості, слід дійти висновку про відсутність порушення прав позивача наявністю вказаного паркану.
Колегія суддів також звертає увагу, що позивач не надала належних доказів того, що ОСОБА_2 звела зазначений паркан після ухвалення судового рішення, яким було визначено межі землекористування між сторонами у справі.
З огляду на хронологію здійснення будівництв споруд та будівель слід дійти висновку, що саме внаслідок власного самочинним будівництва позивач позбавлена права на обслуговування задньої стіни сараю–гаража.
Щодо висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та судової земельно-технічної експертизи № 39-24 від 16.01.2025, то як вірно зазначено судом першої інстанції, експертом не було взято до уваги рішення суду від 11.12.2014, яким встановлено межі земельних ділянок сторін, а тому висновок не може бути покладено в основу рішення по вирішенню даного спору. 
Судом під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідні доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленим рішенням, а тому відхиляються апеляційним судом.
Також апеляційним судом ураховано, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 35, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Клименка В`ячеслава Миколайовича – залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000,00 грн. судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 19 січня 2026 року.

Судді: